Vyvolená bohy
Smrtící dotyk

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Melinda Salisburyová

Mezi nebem a zemí – Vyvolená bohy – Smrtící dotyk – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola sedmá

Nesnáším, když musím zůstat ve věži a nemůžu nikam jít. Chybí mi klid a mír mého chrámu. Požádala jsem, aby mi donesli můj obelisk, takže je teď zavěšený na zdi naproti mé posteli, ale světlo v mé komnatě se nepohybuje tak jako v chrámu, takže teď slunce neustále zakrývá měsíc. Ráda bych věřila, že je to znamení, dobré znamení, ale vím, že je to jen optický klam. Nemohu se tu řádně modlit, nedokážu se soustředit a bojím se, že navzdory královniným slovům se bohové budou hněvat, že je zanedbávám.

Cvičím se ve zpěvu, nejprve potichu kvůli Liefovi, a pak, když můj strážce nic neříká, o něco hlasitěji. Zdá se, že jsme uzavřeli něco jako příměří.

Vždycky, když Lief vstoupí do mé komnaty, má na rtech nějakou poznámku – o mém pokroku ve vyšívání, o počasí nebo o jídle, občas i o svém nepřítomném kolegovi, a já mu ke svému překvapení odpovídám.

„Dorin chce, abych poslal druhé meče ke kováři naostřit.“

„V pořádku,“ usměji se a přemítám, proč mi to vůbec říká.

„To právě není, má paní. Kovář je pryč.“

„Pryč?“

„Královna měla podle všeho dojem, že jí špatně okoval koně.“

Vyšlu k nebesům tichou modlitbu za nebohého kováře.

„Obtěžuji vás svým hovorem, má paní?“ zeptá se Lief ode dveří, zatímco si čistí nehty malou dýkou.

„Ne, ani v nejmenším,“ odpovím a samotnou mě to zaskočí.

Přichází to pomalu. Nejprve si toho ani nevšimnu, ale najednou si povídáme, a když je Lief pryč, zůstává po něm v mé komnatě prázdné místo, ticho, které mi zvoní v uších, dokud jej nezaplaším pobrukováním či zpěvem. Přemítám, zda by to takhle vypadalo, kdyby se mým strážcem stal Tyrek, a ta myšlenka mě bodne u srdce. Lief mi Tyreka připomíná – tím, jak si zdánlivě neuvědomuje, kdo jsem, nebo je mu to lhostejné. Je stejně nebojácný jako Tyrek, a stejně zbrklý, a já vím, že bych měla udělat všechno, co je v mých silách, abych ho od sebe odehnala. Nechci, abych jednoho dne stála s rukou na Liefově zátylku jen proto, že jsem mu toho nevědomky řekla až příliš. Navíc je z Tregellanu, ať už je své vlasti věrný, nebo ne.

Ale po několika dlouhých dnech stále ve stejné místnosti se do mé mansardy tiše vplíží nuda, omotá se mi kolem kotníků a najednou se rozhovory s mým strážcem stanou tím, na co se z celého dne těším nejvíce. Nemám tu stání. Modlím se, avšak modlitby mě nenaplňují stejným klidem jako dříve. Vezmu do ruky jehlu a zase ji odložím. Zazpívám jednu sloku, a píseň mě přestane bavit. Jen Liefovo klábosení přináší do mých dnů světlo a já se snažím sama sebe přesvědčit, že na prostém povídání přece nemůže být nic špatného. Pokud se nebudeme bavit o záležitostech hradu nebo království, nemohu mu ani nevědomky nic prozradit – ne že by na něco takového čekal. Zdá se, že si se mnou prostě rád povídá, občas jako by ani neočekával odpověď, a to mě uklidňuje. Cosi mě uvnitř svrbí, přímo drásavě, a já to nedokážu zaplašit a Lief se vždycky tváří nadmíru pobaveně, když vejde s podnosem jídla do místnosti a spatří mě přecházet sem a tam.

„Vychodíte si do podlahy pěšinku, má paní,“ podotkne s tím svým širokánským úsměvem a předstírá, že zkoumá chladný kámen pod mýma nohama, zatímco já zvedám oči v sloup. Jeho úsměv je tak lehký a uvolněný, jako by k němu jeho tvář byla stvořena, jako by neměl na světě jiné poslání než ukazovat všechny své bělostné zuby.

Jednoho dne mi Lief nese snídani. Ještě jsem nevstala, sedím v posteli opřená o podušky, které jsem si naskládala za záda. Snažila jsem se luštit jeho vzkaz, ale jediné znaky, které rozeznám, jsou ty, jež tvoří moje jméno. Prohlédla jsem celý text a postupně jsem je objevila i na dalších místech, ale nevím, co znamenají písmena kolem, jaká slova mají tvořit, a to mě rozčiluje. Když na dveře zaklepe Lief, rychle pergamen schovám zpátky pod polštář.

„Přejete si dnes snídani do postele, má paní?“

„Asi jsem zaspala,“ vysvětluji. „Dej mi chvilku, obléknu se.“

„Odpusťte, má paní, ale nikam přece nespěcháte. Můžete si klidně dát snídani v posteli, pokud chcete. Nemusíte přece nikam jít.“

„Bohové by mi za mou zahálčivost nepoděkovali.“

„I bohové si musí čas od času odpočinout,“ zazubí se Lief.

A já se ke svému překvapení přistihnu, že mu úsměv opětuji.

Lief se zastaví a skloní hlavu k rameni. „Vaše tvář byla stvořena k usmívání, má paní. Úsměv vám sluší. Měla byste se usmívat častěji.“

Můj žaludek udělá kotrmelec. Rychle se odvrátím.

„Odpusťte, to bylo příliš troufalé. Budu raději mlčet.“ Položí přede mne podnos. Pohybuje se pomalu a obezřetně a já strnu a nehybně čekám, až mi podnos urovná v klíně. Pohlédne na mě a já přikývnu. Namažu si rohlík tvarohem, a jakmile Lief zmizí za dveřmi, rychle vytáhnu zpod polštáře jeho vzkaz, abych jej během jídla mohla znovu zkoumat.

Pak se dveře opět otevřou – Lief přišel pro podnos – a já lístek chvatně znovu skryji a zkřížím si ruce na hrudi. „Liefe, potřebuji pod obeliskem něco mít, aby vypadal více jako oltář. Musíš mi pomoci přesunout nábytek.“

Jenže tvář, která se objeví pod mým baldachýnem, nepatří Liefovi, nýbrž princi. Bleskově vyskočím z postele, abych se uklonila, a smetu podnos z postele. Aby toho nebylo málo, zamotám se do přikrývek a natáhnu se na zem jak široká, tak dlouhá.

Princ Merek mě pozoruje a na tváři mu hraje úsměv. Musí se kousnout do rtu, aby se nerozesmál nahlas.

„Twyllo,“ pokyne mi, když znovu nasadí vážný výraz. „Mám zavolat stráž?“

„Ne,“ vyhrknu a přitáhnu si plášť blíž k ramenům, zatímco se zvedám na nohy. „Odpusťte, Výsosti, nečekala jsem vás.“ Tváře mi hoří ponížením.

Princ mě přejede pohledem od hlavy až k patě a v očích mu pobaveně jiskří. „Nemusíš se mi klanět tak hluboce. Stačí lehké pokývnutí hlavou. Neublížila sis?“

„Ne, Výsosti,“ řeknu pevně, ačkoli vím, že výraz obličeje mě bezpochyby prozrazuje. On se mnou žertuje? „Jsem zcela v pořádku.“

Princ se odvrátí, ale cukají mu koutky. „Přišel jsem se podívat, jak pokračuješ ve vyšívání tapisérie. Matka říkala, že jsi s ní právě začala. Jak ti to jde?“

Přitáhnu si plášť ještě blíže k tělu a přeji si, abych se bývala stihla učesat a vlasy mi nesplývaly jen tak volně po zádech. Teď lituji, že jsem nevstala, že jsem se neumyla, že jsem se před princem rozplácla jako žába. Princ si prohlíží plátno, na němž jsem zatím neudělala víc než několik stehů. Pak se na mě se zdviženým obočím obrátí.

„Poslední dobou jsem neměla mnoho času, Výsosti,“ vymlouvám se.

Princ opět nepatrně pozvedne koutky úst v náznaku úsměvu. „Ovšem. To je škoda. Takže ti mé kresby k ničemu neslouží?“

„Ne, to samozřejmě ne. Jsem za ně velmi vděčná, Výsosti.“ Na okamžik zaváhám, ale pak přejdu k sekretáři a zvednu desky s jeho kresbami, abych mu je podala. Princ se zamračí.

„Jsou pro tebe, Twyllo. Je to dárek.“

Už podruhé mě celou polije červeň a já se zapotácím a v duchu si spílám, že nemám kontrolu nad vlastním tělem. „Vaše Výsost je velice laskava.“

„Chci, abys se mnou povečeřela,“ vyhrkne náhle a tak rychle, že si nejsem jistá, zda jsem se nepřeslechla.

„Výsosti?“

„Dnes večer. Povečeříš se mnou, tedy lépe řečeno, já povečeřím s tebou, zde ve věži. Vím, že ti má matka nakázala odsud nevycházet, dokud nebudeš mít opět k dispozici dva strážce.“

Klesne mi čelist, takže vypadám jako ještě větší prosťáček, než jakým jsem se dnes předvedla. Marně hledám slova díků, s nimiž bych jeho nabídku přijala. Místo toho se mi zrychluje tep a rozechvívá mi i prsty u nohou.

„Vrátím se tedy za soumraku,“ kývne, jako bych mu odpověděla. Pak se obrátí k odchodu a já se automaticky ukloním, vděčná za příležitost skrýt svůj zmatek. Princ se od dveří ještě otočí a v jeho pohledu se zatřpytí rošťácké jiskry.

„Pokud si nepřeješ, nemusíš se k večeři oblékat,“ řekne a odvrátí se, abych neviděla jeho úsměv.

S otevřenými ústy za ním zírám. Za pár vteřin se ve dveřích objeví podmračený Lief. Rychle mě přejede pohledem a pak se zadívá zpět na dveře.

„Je všechno v pořádku, má paní?“

„Ano. Všechno je v pořádku.“

„Vypadáte trochu…“ Odmlčí se a neurčitě mávne rukama.

„Nečekala jsem ho.“

„Jsem si jist, že to mu neuniklo,“ Lief významně ukáže bradou k mým rozcuchaným vlasům a zcela nedostatečnému oděvu.

„Liefe!“ okřiknu ho, než mi dojde, že mě dnes ráno takto neoděnou viděli už dva muži. „Otoč se! Ne, odejdi! A pošli prosím pro komornou, potřebuji horkou vodu. Spoustu vody. A kdybys prosím mohl najít mé červené šaty, ty těžké brokátové? A mé stříbrné hřebeny, posílala jsem je vyleštit.“

„My někam jdeme?“ podiví se Lief.

Zavrtím hlavou. „Ne. Budu dnes večeřet s princem. Zde.“

„Dorin říkal, že si ho jednou vezmete.“

„Přesně tak.“

„Večeří s vámi často, má paní?“

„Ne,“ vymáčknu ze sebe.

Lief mi věnuje udivený pohled. „Princ je velmi zaneprázdněn,“ vysvětluji, i když netuším, zda je to pravda, nebo ne. Pak se mi podlomí kolena, když si uvědomím, že se mi princ možná dvoří.

Lief na mě chvíli upřeně hledí, rty stisknuté do úzké čárky, a pak kývne hlavou směrem k posteli, v níž se mi rozsypala má snídaně. „Mám vám přinést něco jiného? Jestli vám něco nechutná, stačí říct, nemusíte to hned rozhazovat kolem.“ Ušklíbne se svému vtipu.

Zvednu oči v sloup. „Jen mě zaskočil princův příchod,“ ohradím se. „Ale ne, děkuji, nemusíš mi nic nosit. Něco jsem sníst stihla. Můžeš odnést podnos a požádat komorné, aby mi převlékly postel, zatímco budu v koupeli.“

„Jak si přejete.“

Zvedne podnos. Sice se usmívá, ale oči má chladné. Zmateně ho sleduji.

Koupel mi dá vytoužený čas k přemýšlení a sladce provoněná horká voda klidní moje nervy. Bude to poprvé, kdy spolu povečeříme sami dva. Do princových dvacetin zbývá jen pár měsíců, takže už se pravděpodobně připravuje na naše manželství. Pomyšlení na sňatek ve mně nechává pocit prázdnoty, i když samozřejmě vím již dlouho, že k němu nevyhnutelně dojde. Svatba. Manželství. Nedokážu si představit, že budu něčí ženou. Nejen to, že budu jednou královnou. Proto se mi princ dvoří.

Po zbytek odpoledne pracuji na své výšivce, a když se slunce skloní k západu, obléknu se do rudých šatů a do vlasů si vetknu stříbrné spony. Pak už nemám co na práci, a tak se až do princova příchodu věnuji vyšívání a ke svému překvapení jsem až podivuhodně soustředěná.

Když je princ konečně ohlášen, jsem téměř dokonale klidná.

„Twyllo,“ pokyne mi a já se ukloním. „Doufám, že se těšíš dobrému zdraví. Královna mi udělila zvláštní povolení vzít tě do obrazové galerie, zatímco nám sloužící ve tvé komnatě připraví večeři. Tvůj strážce zde na ně dohlédne.“

Klesne mi čelist a princ se opět musí kousnout do rtu, aby se nerozesmál. Zmateně zamrkám. Nejsem si jistá, jestli jsem se nepřeslechla.

„Twyllo?“ ozve se, když se nezmůžu na odpověď a dál na něj jen ohromeně zírám. „Můžeme jít?“

„Ano,“ přikývnu roztřeseně a snažím se co nejrychleji vzpamatovat. Princ mi nenabídne rámě, místo toho mi pokyne, abych šla před ním. Zaváhám. Nechce se mi k němu otáčet zády, ale princ netrpělivě kývne.

„To je v pořádku, Twyllo. Jen běž.“

Jedině on mohl přesvědčit královnu, aby mi dovolila vyjít z věže bez stráže.

Vyjdu ze dveří a zatočí se mi hlava z vědomí, že princ jde hned za mnou. Můj pohled se střetne s Liefovým a já mám na chvilinku pocit, že na mě mrknul, ale Lief se rychle otočí, narovná se a dál upírá zrak přímo před sebe. Merek mě následuje. Když dojdu ke dveřím na úpatí věže, najednou mě přepadne strach. Ohlédnu se a princ mi znovu pokyne.

„Jen běž, Twyllo. Královna to dovolila.“

Otevřu dveře a vstoupím do západního křídla hradu. Není se mnou nikdo kromě prince Mereka.

Princ kráčí po mé pravici, na Dorinově obvyklém místě, a prázdno po mé levé ruce ve mně vyvolává pocit, že jsem nechráněná, jako bych byla jen zpola oblečená. Do srdce hradu téměř nikdy nechodím a novost cesty, kterou se tentokrát ubíráme, ve mně vyvolává pocit neskutečnosti, jako by to byl jen sen, jako by se nic z toho doopravdy nedělo. Snový pocit se rozplyne ve chvíli, kdy se mi dva dvořané pokloní tak hluboce, že vršky jejich paruk zametají podlahu u jejich nohou, a mumlají Merekovo a pak i moje jméno. Je to poprvé, kdy mě vidí v princově společnosti, bez královny i bez stráží nebo ostatních dvořanů. Když vyšlu kradmý pohled k princově tváři, abych zjistila, jestli si všiml jejich chování, vidím, jak upírá pohled na dveře před námi. Profil má stejně pyšný jako jeho matka. Beze slova procházíme hradem k obrazové galerii. Jdu za princem a nespouštím oči z našeho cíle.

Chvíli trvá, než mi dojde, že nejen já jsem tu bez stráže. Jakožto jediný právoplatný dědic ohroženého trůnu je princ neustále střežen, jeho bezpečnost je životně důležitá. Rozhlédnu se kolem ve snaze zjistit, zda nás zpovzdálí nepozorují skryté stráže, ale nikoho nevidím. Neskonale toužím po tom, zeptat se prince, kde jsou, co všechno musel udělat pro to, abychom spolu mohli být takto sami, bez doprovodu.

Vstoupíme do galerie a v tu chvíli vidím za protějšími dveřmi mizet dva vojáky. Nemohu si pomoci a s tázavě zdviženým obočím se obrátím na prince.

„Požádal jsem je, aby nás nechali o samotě,“ vysvětluje. Pak se otočí a upře zrak na portréty na stěnách. Požádal, aby nás nechali o samotě. A bylo mu vyhověno. Je to tak prosté. Skoro mu závidím, ale pak mi oči sklouznou k portrétům.

Musí to být přízračný pocit, dívat se na předky, kterým se tolik podobá. Na ženy, kterým by se jeho sestra také podobala, kdyby žila. Už jsem v galerii jednou byla, kdysi dávno, když jsem přišla na hrad. Tehdy mě tudy prováděl sám král, ukazoval mi portrét za portrétem a vysvětloval mi, kdo je kdo. Rozeznávám Karaka a Cedanu, hrdiny královniny oblíbené písně. Oba hrdě zdvihají bradu a vypadají velmi přísně.

Na protilehlé zdi je největší obraz, portrét princova otce, krále Rohese. Princ k němu přikročí a nechá mě za sebou, zatímco si prohlížím obrazy jeho rodiny. I kdyby se jim v rysech ještě za jejich života objevilo jakékoli znetvoření, malíři je velmi moudře opominuli, takže z každého plátna sálá hrdost a elegance.

„Pamatuješ si mého otce?“ zeptá se mě princ.

„Ne, Výsosti. Nikdy jsem neměla tu čest se s ním setkat.“ Pamatuji si kořeněné pivo, pomeranče prošpikované hřebíčkem a rajská zrna a pstruha. To byly pokrmy, které moje matka jedla během králova Pojídání: pýcha, domýšlivost, vztek a žárlivost. Ale nikdy jsem se s králem nesetkala, dokud ještě žil. „Byla jsem tu však s mojí matkou. Na králově Pojídání.“

Princ přikývne. „Ano. Vzpomínám si. Zpívala jsi,“ odmlčí se a otočí se ke mně, „zpívala sis, a můj otec byl přitom mrtev.“

„Moc mě to mrzí, Výsosti,“ mumlám zahanbeně.

„Velmi mě to rozčilovalo. Byla jsi volná, mohla sis prozpěvovat, a já měl plakat a truchlit. Bylo mi osm let a už jsem strávil dvě luny oplakáváním své sestry. Chtěl jsem běhat a skotačit a hrát si, ne znovu truchlit. Svého otce jsem sotva znal, starost o království mu nedávala mnoho šancí trávit čas s dětmi. Oplakávat pouhou představu je velmi obtížné.“

Po čtyřech žních mlčení mi jeho náhlá potřeba svěřit se mi na klidu nepřidává. Nevím, jak mu odpovědět nebo zda nějakou odpověď vůbec čeká. Chtěla bych mu říct, že jsem nebyla volná, že když jsme se s matkou vrátily do naší chalupy, pořádně mi za moje zmizení během králova Pojídání vyčinila. Princ se ale hned odvrací zpět k portrétu.

„Podobám se mu, že? Jistě, všichni vypadáme úplně stejně, sama víš moc dobře proč. Moje sestra Alianor,“ pokyne k jemnému obrázku batolete, upřeně zírajícího z plátna, „by vypadala přesně jako naše matka, kdyby bývala přežila.“

Odmlčí se a těká očima mezi portrétem svého otce a své sestry. Konečně se mi podaří najít hlas. „Určitě Vaší Výsosti velmi chybí.“

„Po pravdě řečeno jsem ji také skoro neznal. Bývala jako dítě hodně nemocná a často ji drželi stranou, pryč od všeho, co by jí mohlo ublížit. Byl jsem v dětství velmi osamělý. Kolik ti tehdy bylo žní, Twyllo?“

„Šest, Výsosti. Byl to čas mých šestých žní.“

„A nyní jsi již oslavila sedmnáct žní?“

„Ano, Výsosti.“

„Twyllo,“ otočí se zpět ke mně, „uděláš pro mě něco?“

„Zajisté, Výsosti.“

„Přestaň mi říkat Výsosti, když jsme spolu sami. Jsme přece snoubenci.“ Povytáhne koutky úst v úsměvu. „Mé jméno je Merek. Slýchám ho tak málo, že se občas bojím, že ho docela zapomenu. Prosím, říkej mi Mereku.“

Přikývnu a princ okamžitě zvedne obočí. „Ano, Mereku,“ zkouším jeho jméno na jazyku. Chutná jako broskve, které jsem jako malá kradla, jako smetana slíznutá potajmu ze džbánu, když se nikdo nedíval. Chutná zakázaně.

„To je lepší,“ usměje se Merek a pokračuje. „Jak dobře víš, příští rok oslavím dvacáté žně. Ne že by tady na hradě počítání stáří na žně něco znamenalo. Když mi bylo osmnáct, nemusel jsem pomáhat při žních. Takže ještě asi nejsem skutečný muž.“

Znovu se odvrátí a kráčí galerií zpátky. Po chvíli se také otočím a následuji jej. Znovu se zastaví, tentokrát před malým portrétem mladé ženy, která se až přízračně podobá malé Alianor.

„To je moje babička, dcera Karaka a Cedany. Měla štěstí, že se dožila dospělosti – nikdo nevěřil, že by se to mohlo stát.“

„Znal jste ji dobře, Výs– Mereku?“ Znovu ochutnávám jeho jméno.

„Ne, neznal jsem ji. Zemřela ještě předtím, než jsem se narodil. Navzdory našemu postavení se nikdo z mé rodiny nedožívá příliš vysokého věku. Vážně netuším proč,“ dodá hořce. „To ona přivedla na hrad psy. Někde se o nich doslechla a chtěla je vidět na vlastní oči. To ona našim nepřátelům představila lov. Moje sladká bábi.“

Myslím na to, jak její manžel našel po její smrti její prst i s prstenem, a napadne mě, zda potom nelitoval, že své ženě dovolil pořídit si psy.

Merek se zamračí a ohrne ret. Pak pokývá hlavou. „Měli bychom jít. Večeře už bude připravena a tohle není zrovna moje nejoblíbenější místo.“

Bez dalšího slova téměř vyběhne z galerie a já klopýtám za ním, abych mu stačila. Jakmile překročí práh, zaslechnu za sebou cvaknutí dveří, jak se do místnosti vrací stráže.

Cestou zpět princ nemluví, odměřuje dlouhé a rychlé kroky a já si musím vykasat sukně, abych neupadla, zatímco se ženu za ním. Chodby jsou nyní plné lidí – zdá se, že zvěst o tom, že se s princem potulujeme bez dozoru po hradě, se rozlétla rychlostí blesku a všichni se na nás chtějí podívat – ale princ rázuje dál a neodpovídá na pozdravy. Dvořané zdraví i mne, ale tisknou se u toho zády ke stěnám. Příliš si jich nevšímám, jsem totiž nadmíru zaneprázdněná přemýšlením o tom, proč mě princ zavedl do obrazové galerie, když to tam zjevně nemá vůbec v oblibě. Připadá mi zvláštní požádat o svolení, aby mohl být o samotě, a pak se vydat někam, kde to nenávidí. Byl to snad nápad jeho matky?

Kapitola osmá

Lief stojí vzpřímeně před mou komnatou a tváří se velmi formálně, takže jeho obličej vypadá jako maska. Otevře dveře a Merek vstoupí dovnitř, aniž by ho vůbec vzal na vědomí. Když kolem něj procházím já, mrkne na mě. Tentokrát jsem si tím stoprocentně jistá, je to úmyslné mrknutí levým okem a já musím pevně stisknout rty, abych se nezačala usmívat.

Sloužící můj sekretář odsunuli k posteli a pod okno postavili jídelní stůl, na němž se v průvanu lehce mihotají plameny svíček a jejich světlo se odráží od stříbrných talířů a příborů a od oltáře na mé zdi. Jsou tu vysoké i nízké sklenky a uprostřed stolu také váza s květy tuberózy a vratiče. Vypadá to krásně a já jsem dojata Merekovým pokusem o zmírnění královské škrobenosti. Merek několika ráznými, sebevědomými kroky přejde ke stolu a odsune mi židli. Když se posadí naproti mně, pokyne Liefovi a ten nám oběma nalije víno s takovou lehkostí, jako by celý život nedělal nic jiného. Jakmile jsou naše číše plné, vytratí se a nechá mě s princem o samotě.

Merek si mě s nakloněnou hlavou zkoumavě prohlíží. Srká u toho víno a já se rychle snažím předstírat, že můj zájem vzbudily květiny ve váze.

„Omluv mou přímočarost, ale myslím si, že tahle barva ti příliš nesluší. Vypadá to jako něco, co by si oblékla má matka.“

„Královna ji skutečně vybrala,“ připustím. „Má ráda jasné barvy, především červenou. Říká, že je to správná barva pro Daunen a že přináší potěšení i králi.“

„Matce je srdečně jedno, co přináší potěšení králi.“

Uhnu pohledem a přitisknu si ke rtům sklenku s vínem.

„Znervózňuji tě?“ zeptá se. „Ano, předpokládám, že ano – koneckonců, kdyby něco takového vypustil z úst kdokoli jiný, byla by to zrada.“

„Můžete přece říkat, co se vám zlíbí.“

„Vaše Výsosti. Sice to neříkáš nahlas, ale já to v tvém hlase stejně slyším.“ Jeho úsměv je neveselý, hořký úšklebek. „Odpusť, Twyllo, nemívám moc příležitostí mluvit otevřeně s lidmi, které bych si sám vybral. To ty ovšem musíš chápat, tvá situace není tak odlišná od té mojí. Ani jeden z nás tu nemá vrstevníky, natož přátele. V celém království není nikdo jako my. Věřím, že to hodně mění pohled na svět.“ Znovu si lokne vína. „Nepřipadá ti to únavné, Twyllo? Žít tak velkou část svého života jen ve své hlavě? Vím, že máš své bohy, ale stačí ti to? Dávají ti odpovědi na tvé otázky?“

Nevím, jak s ním mám mluvit. Nevím, zda chce, abych mu odpověděla, nebo ne. Říká věci, se kterými nemohu za žádnou cenu souhlasit, i když bych chtěla. Mluví se mnou, jako bychom byli odvěkými přáteli, důvěrníky, a na mě je to příliš, a také moc brzo. V duchu se modlím, aby Lief už donesl naši večeři nebo aby se převrhla jedna ze svíček a zapálila ubrus – cokoli, jen aby tahle chvíle už pominula.

„Nelíbí se mi to,“ pokračuje Merek. „A nedokážu si představit, komu by se to mohlo líbit – být takhle sám na dvoře plném lidí. Než jsi sem přišla, byl jsem jediné dítě v takto vysokém postavení. Nebyl tu nikdo v mém věku, nikdo, s kým bych si mohl hrát, nikdo kromě nekonečné řady soukromých učitelů a chův. Byl jsem obklopen lidmi, a přesto zcela sám… Ty a já máme hodně společného.“

Mlčím a dál upírám zrak na ubrus, až mě pálí oči.

„Neodpovíš mi? Jak si přeješ. Ale je to pravda. Dokonce i během mých cest se všichni ode mne drželi v uctivé vzdálenosti. Předpokládala bys, že dvě žně společného cestování do mé družiny vnesly trochu kamarádství a sounáležitosti, ale bohužel tomu tak nebylo. A pro tebe je to stejné – lidé se od tebe drží dál.“

„Líbilo se vám na cestách?“ chytám se jediného tématu, které by ho možná mohlo odvést od nynějšího směru naší konverzace a od přezkoumávání mého života.

Pohlédne na mne nečitelným pohledem. „Otevřelo mi to oči,“ řekne nakonec.

Pak zvedne ruku, luskne prsty a ve dveřích se zjeví Lief. „Jsme připraveni,“ oznámí mu a obrátí se zpátky ke mně. „Také teď mnohem lépe chápu chod celého království…“ Odmlčí se, zatímco před nás Lief pokládá talíře a dolévá víno. Merek si ho nevšímá, jen čeká, až odejde a zavře za sebou dveře. Teprve pak znovu promluví. „Je to vcelku prostý systém. V Lormere drží půdu šlechta a tito šlechtici zasedají v královské radě. Ta mé matce a nevlastnímu otci přináší zprávy o všech záležitostech svých držav, o potenciálních hrozbách, předávají dotazy poddaných a tak podobně. Královský pár pak s radou rokuje a spolurozhoduje. Když má matka vydá rozhodnutí, opatří výnos svou pečetí a na šlechticích pak je, aby byl její rozkaz vykonán.“

„A to je celé?“

„Svým způsobem ano. Každé území – Lortunu, Monkham, Margate, Hagu a další – spravuje jeden lord. Ti pak ve svých državách jmenují kněze, vysoké úředníky a soudce a mírotvůrce a dohlížejí na ně. Výměnou za to dostávají desátek z vybraných daní a zboží ze svých pozemků a část tohoto desátku odvádí koruně, aby si udrželi svá postavení a tituly.“

Sklouznu očima ke svému talíři, na němž se v rozpuštěném másle s pažitkou koupou ústřice. Ústřice při Pojídání značí žárlivost – všechny plody moře se pojídají na znamení určitého druhu žárlivosti nebo závisti. Rozhodnu se zatím se do jídla nepouštět.

„Vypadá to na poměrně uspořádaný systém.“

Merek kývne, donese si k ústům ústřici a vysrkne její obsah. „Rozhodně uspořádanější než v Tregellanu.“

„V jakém smyslu?“

„Tregellan není monarchií – království nebylo po válce nikdy obnoveno. Zemi nyní vládne rada, v níž zasedá jeden zastupitel z každého kantonu. O každém výnosu a nařízení se hlasuje, konečné rozhodnutí není nikdy na jediném člověku. Tento rozhodovací proces může trvat i celé dny a v některých případech rada ani nedojde k řešení, neboť se nenajde jasný vítěz s většinou hlasů. Je to velmi neúčinné.“ Jízlivě se ušklíbne a já si vzpomenu na to, co mu na tutéž poznámku odpověděla během lovecké hostiny královna. „Nicméně,“ pokračuje, „co se týče medicíny, jsou o mnoho let před námi a také mají alchymii, což jsou důvody, jež mě vedly k tomu, abych si v Tregellanu našel spojence. Samozřejmě se svých tajemství tak lehko nevzdají, ale jedna z mála věcí, v nichž jsem s matkou zajedno, je to, že bychom se od nich měli tady v Lormere přiučit. Doufám, že až budeme vládnout my dva, bude Tregellan otevřenější.“

Z jeho slov mi naskakuje husí kůže. Až budeme vládnout my dva. Nedokážu si představit, co by se muselo stát, abych nastoupila na trůn.

„Setkal jste se tam s alchymisty?“

Merekovi se rozzáří oči. Nakloní se ke mně a skoro se u toho opře lokty do talíře. „Ano. S jedním z nich. Byl přísně střežen, ale dovolili mi jej sledovat při jednom z jeho pokusů. Nic z toho samozřejmě nebude mé matce k užitku, což ji velmi zklamalo. Většina práce byla dokončena předtím, než mi bylo povoleno vejít, avšak viděl jsem alespoň několik závěrečných transmutací. Viděl jsem je vyrábět zlato. Tregellanská pokladna nebude nikdy prázdná. Kéž bychom něco takového dokázali i tady.“

Vezme další ústřici a vysrkne ji. Pak prázdnou skořápku hodí do připravené mísy. „Jsme jediné království v celé říši, které nemá k dispozici tajemství alchymie. Tregellan díky ní nebývale prosperuje. Dokonce i v Tallithu byla alchymie známá, a Tallith býval bohatší, než Lormere kdy bude. V Tallithu byla alchymie životním posláním královské rodiny. Jen lidé z královské krve se jí mohli věnovat.“

„A to je to, po čem toužíte?“ ptám se. „Po bohatém království?“

„Je to snad špatné, přát si, aby se mým lidem dařilo? Je špatné přát si, aby všichni mí poddaní měli dostatek jídla a přístup k medicíně?“

„Ne, to je správné.“ Zaváhám.

„Myslíš si, že jsem chamtivý?“

„To jsem nikdy neřekla.“

„Člověk může říci mnoho, aniž by vyslovil jediné slovo,“ podotkne Merek a zhluboka se napije vína z číše.

„Tallith přece před pádem nezachránilo ani bohatství,“ špitnu.

Merek má v očích nepřítomný výraz. Sáhne po další ústřici, ale pak ji zas odloží na talíř. „Ne, to máš pravdu. Byl jsem tam. Tedy na starém tallithském hradě. Tu minci, kterou jsem dal matce, jsem našel právě tam.“

„Jaké to tam je?“ vyzvídám ve snaze uvolnit to napětí mezi námi.

Merek zvedne tutéž ústřici, kterou držel v prstech už před chvílí, ale znovu ji odloží. „Zničené. Nikdy bys neřekla, že před pěti sty žněmi to bylo centrum říše. Z hradu zůstaly jen ruiny, stojí už jen jedna z věží a dvě zdi velké síně. Kromě toho, co zbylo z Křišťálové síně, se všechno buď propadlo do moře, nebo zarostlo trávou.“

„Takže nezbylo nic?“ Z nějakého důvodu mě to pomyšlení rozechvěje. Jak mohlo zemřít celé království? Jak jej mohli jeho bohové takhle opustit? Pak si vzpomenu na to, co během lovecké slavnosti řekl lord Bennel. „Kdo je to Spící princ?“

Merek zvedne oči v sloup. „Důvod, proč Tallith padl. Přece ti není neznámý?“

Vyčkávám. Nejsem si jistá, zda se mi nevysmívá.

„Je to prastará legenda,“ začne vyprávět. „Nic než povídačka, jež má vysvětlit, proč Tallith padl. Podle ní byla na tallithský královský rod uvalena kletba a dědic trůnu upadl do hlubokého spánku. Nikdo jej nedokázal probudit. A bez krále, který by zemi vládl a vyráběl zlato pro královskou pokladnici, vypukla v Tallithu válka a následný chaos království zcela zničil. Je to jen pověst, Twyllo,“ dodá, když si všimne, jak třeštím oči. „Překvapuje mne, že ji neznáš.“

„Matka mi nikdy žádné příběhy nevyprávěla,“ odvětím klidně.

„Jistě. Ty se však rozhodně nemusíš obávat, Twyllo. My jako Tallith neskončíme. Už dlouhá léta přežíváme bez alchymie a nezdráhám se říci, že to bez ní budeme zvládat i nadále a nebude se nám dařit o nic hůře. Můžeš si však být jistá, že já chci pro Lormere jen to nejlepší. A budu za to bojovat.“ Změří si mě zkoumavým pohledem a pak odsune svůj talíř. „Tak, teď když jsem ti řekl, co jsem zažil na cestách, musíš mi i ty povědět, cos tu ty dvě žně dělala.“

Odmlčím se. „Zpívala jsem a plnila své povinnosti ztělesněné Daunen,“ odpovím nakonec.

„A to je celé? Naučila ses dvorskému chování? Tanci, hře na loutnu? Naučila ses číst?“

„Neměla jsem příliš času,“ vykrucuji se a Merek se zamračí.

„Ne, to je pochopitelné. Trestání zrádců musí být jistě velmi náročné.“

Najednou mu po tváři přelétne vzteklý mrak a já cítím, jak rudnu. Odsunu po jeho vzoru svůj talíř a ztěžka kývnu.

„Byla jsi vždycky takhle poddajná?“ zeptá se tiše. „Takovou si tě nepamatuji.“

„Tehdy jsme spolu netrávili mnoho času.“

Merekovi zacukají koutky. „To netrávili, že? Přesto si ale nevybavuji, že bys byla takhle mírná.“

Nedokážu se mu podívat do očí. Merek po chvíli znovu luskne prsty a přivolá Liefa, který bleskově sklidí naše talíře. V duchu přemítám, jestli mi později vyčiní za to, že jsem ústřice nesnědla. Během chvilky je zpět s dalším pokrmem: pečenými holuby s šalotkou a pastinákem ve fenyklové omáčce.

Merek nemluví, ani se na mě nepodívá, a jen metodicky krájí a žvýká svou večeři a mezi sousty popíjí víno. Následuji jeho příkladu, vděčná za záminku k mlčení. Když Merek odloží nůž, okamžitě odložím i já svůj, ačkoliv jsem ještě nedojedla.

„Chceš, abych odešel?“

„Výsosti?“

„Žádal jsem tě, abys mi říkala Mereku. Pokud mi budeš svá slova tak pečlivě odměřovat, alespoň mě oslovuj mým jménem, když už se uráčíš na mě promluvit. Staneš se přece mou ženou. Říkej mi Mereku.“

Ještě než domluví, zaslechnu cvaknutí dveří. Lief vešel, ale okamžitě se zase vypařil. Vyšlu ke dveřím pohled. Nejsem si jistá, kolik toho slyšel.

„Omlouvám se,“ špitnu. „Nevím, jak s vámi –“

„Jak se mnou mluvit? Prostě jen mluv. Neostýchej se, prosím. Jsme přece zasnoubení, nebo ne? Měli bychom si povídat. Já vím, jaká je role ztělesněné Daunen, Twyllo. Podrobně jsem ji studoval. Vím, co máš za úkol.“

Přikývnu a lituji, že jsem mu neřekla, aby odešel. Nechci mluvit o tom, co na hradě dělám, ani s ním, ani s nikým jiným.

„Nesnášíš je,“ prohlásí rázně. „Ty popravy. Nemám ti to za zlé. Matka mi řekla, že je musíš vykonávat a že to nesnášíš. Ví to.“

Překvapeně vzhlédnu. Od toho dne, kdy zemřel Tyrek, jsem o tom s nikým nemluvila, snažila jsem se nedat na sobě nic znát.

„Požádal jsem ji, aby je už po tobě nevyžadovala,“ řekne a já se málem zalknu ohromením. Vytřeštěně na něj zírám. „Odmítla,“ pokračuje. „Neudělá to, dokud se nevezmeme. Je to jedna z povinností ztělesněné Daunen, ale…“ Odmlčí se, nakloní se ke mně a já čekám na jeho další slova. Princ však zavrtí hlavou a spolkne, co chtěl říci, ať už to bylo cokoli. Místo toho znovu pozvedne svůj pohár. „Nesmíš se kvůli tomu cítit provinile. Jsou to zrádci. Až budeme vládnout, také budeme muset lidi odsuzovat k smrti.“

„Já vím,“ vymáčknu ze sebe nakonec. „Tím to není.“

„Tak čím tedy?“

„Není to snad hřích?“ zeptám se obezřetně. „Není snad hřích vzít druhému život, ať už z jakéhokoli důvodu?“

„Teď ti nerozumím.“

„Když moje matka pojídala hříchy starého kata, musela jíst vránu. Za hřích vraždy. Nechci, aby moje sestra musela –“ Zarazím se, zhluboka se nadechnu a sáhnu po sklence s vínem.

„Nechceš, aby tvá sestra musela za tebe pojídat vránu,“ dořekne princ a já kývnu.

„Nechci, aby musela pojídat vránu,“ potvrdím.

Mluvit o Maryl mě bolí. Vždycky byla víc moje než matky. Když nad naší chatrčí zuřila bouře, přišla se vždy stulit ke mně, to já ji pevně objímala, zatímco se chvěla strachy. To já jí vytahovala třísky a ošetřovala rány. To já jí potírala dásně hřebíčkem, když se jí prořezávaly zoubky, já jí natáčela vlásky na prsty, aby jí tančily kolem obličeje. Byla tak krásná, moje sestřička se zlatými loknami a něžným úsměvem s mezírkou mezi předními zuby. Byla jako sluníčko, radost a štěstí a celý první rok na hradě jsem pro ni plakala. Jen kvůli ní snáším svou roli, jen kvůli ní dělám to, co po mně královna chce. Protože to, co dělám, činí Marylin život alespoň o trochu snesitelnějším a já bych pro ni udělala cokoli. A také proto, že netuším, co by královna mé rodině provedla, kdybych ji neuposlechla.

„Chybí ti tvá sestra?“ zeptá se Merek a já přikývnu. „A tvá matka?“

Chvíli mi trvá, než naleznu vhodná slova. „Její poslání bylo celým jejím životem. Pojídání hříchů pro ni bylo vším. Já a mí sourozenci jsme se o sebe museli obvykle postarat sami. Když matka nepracovala, zavírala se ve svém pokoji, aby odpočívala a rozjímala nad hříchy, které si v sobě nese.“

Vzpomínám na vesničany, kteří dělali prsty ochranná znamení, kdykoli jsme šli kolem, aby na své domovy nepřivolali smůlu. Vzpomínám na rodiče, kteří od nás za ruku odtahovali svoje děti. Vzpomínám na tu noc, kdy se narodila moje sestra. Porodní bába se k nám nedostala včas, a tak jsem matce musela pomáhat já. Vzpomínám na krev a zápach a na řev svojí matky, který zněl jako řev jelena v říji. V duchu znovu vidím, jak se jí chvějí stehna, jak si přidřepla a já do nastavených rukou chytila maličkou Maryl, která právě vyklouzla z matčiných útrob.

Merek na mě upřeně hledí a pokyvuje. „Neříkal jsem, že máme hodně společného?“

„Vaše matka by za vás položila život,“ namítnu. „Zbožňuje vás, to přece víte. Žije jen pro vás.“

„Spíš žije za mne,“ opraví mě hořce.

„Tak jsem to –“

„Já vím, co chceš říct.“ Zvedne číši a zamračí se, když si všimne, že je prázdná. „Jak se jmenuje tvůj nový strážce?“

„Lief.“

„Liefe,“ křikne princ. Lief otevře dveře a tázavě vytáhne obočí. „Už jsme dojedli, můžeš odnést naše talíře. Twyllo, budeš si přát dezert?“

Zavrtím hlavou. Jsem v rozpacích z toho, jak s Liefem jedná.

„Výborně. Skliď ze stolu a přines nám víno.“

Lief poslechne, ale já cítím, jak se mu ježí vlasy. Zdá se, že Merek si ničeho nevšiml. Když jsou talíře pryč a v našich sklenkách se znovu třpytí víno, Merek pozvedne číši.

„O čem sníš, Twyllo?“

„Já – o ničem. Mám všechno, po čem toužím.“

„Tomu nevěřím. O něčem snít musíš – každý o něčem sní.“

„Chci… chci být šťastná,“ vymáčknu za sebe, a jen co jsou ta slova venku, dojde mi, jak hloupě znějí.

K mému překvapení se ale princ Merek usmívá a přikyvuje. „Ano. Já také.“

O moc déle se nezdrží a o smrti ani o snech už se nebavíme. Místo toho mi vypráví o svých kresbách a o lekcích, které dostával jako malý chlapec, a já se mu svěřím se svým strachem o Dorina a s obavami z jeho zranění a princ mi slíbí, že se postará o to, aby Dorin dostal veškerou potřebnou péči. Když se mnou mluví takhle, je náš hovor mnohem snadnější, a pokud bude naše manželství vypadat takto, nebojím se, že bych ho nesnesla. Když dopijeme víno, nakáže princ Liefovi, aby poslal pro jeho stráže a pro sloužící, aby z mé komnaty odklidili stůl a židle.

Stojíme mlčky bok po boku a sledujeme služebné, jak chvatně odnášejí číše a svícny a vázu s květinami. Dva Merekovi strážci odnesou stůl a židle a pak se vrátí, aby s Liefovou pomocí vrátili můj sekretář na jeho místo u okna. Když jsou hotovi, obrátí se na Mereka.

„Počkejte na mne venku,“ rozkáže jim a oba strážci se vypaří. Lief se loudá za nimi.

„Líbil se ti dnešní večer, Twyllo?“ zeptá se princ.

„Ano, Mereku,“ odpovím.

„Lhářko,“ pokárá mě tiše. „Neboj se, brzy to bude snadnější.“

Ukloní se mi a je pryč a já za ním zírám otevřenými dveřmi do tmy a doufám, že má pravdu.

Nato vejde Lief a začne roztahovat závěsy kolem mého lůžka. Odtáhne přehoz a rozsvítí svíčku na mém nočním stolku, ale jeho pohyby jsou prudké a agresivní.

„Děkuji,“ zašeptám.

„Má paní,“ odfrkne Lief.

„Jsi… jsi v pořádku?“

„V naprostém, má paní,“ odsekne škrobeně.

Sleduji ho, jak mi natřásá peřiny. Třese jimi tak silně, jako by ho smrtelně urazily. „Omlouvám se,“ hlesnu. „Mrzí mě, jestli se k tobě princ choval nezdvořile. Je zvyklý mít kolem sebe sloužící celý život. Už jsou pro něj neviditelní.“

Neměla jsem to však říkat. Lief vztekle zavrtí hlavou. „Neviditelní? Já chápu, že on je princ a já jsem strážce, ale jsem také lidská bytost, stejně jako on. Bez toho titulu bychom si byli rovni.“

Vzdychnu. „Takové věci neříkej, Liefe.“

„To je to nejmenší z toho všeho, co mám na jazyku,“ zamumlá Lief. „Odpusťte, vím, že je to váš snoubenec.“

„To není ten důvod, proč bys něco takového neměl říkat. Je to korunní princ a jednoho dne bude z vůle bohů král. Kdyby tě královna slyšela, velmi by se hněvala.“

„Říct o někom, že je nevychované prase, není zrada,“ hádá se Lief a já na něj jen nevěřícně zírám.

Jestli se nenaučí být zticha, přijde o hlavu a ten, kdo bude pojídat jeho hříchy, dostane žaludeční vředy z toho množství rajských zrn, která bude muset spolykat za jeho vztek. Pokud mu tedy Pojídání nebude odepřeno.

„Měl by ses naučit ovládat, Liefe.“

„Ovládám se skvěle.“

„Ne, neovládáš. Právě jsi prince nazval prasetem.“

„Což taky je,“ řekne Lief tiše.

„Liefe, kdyby tě slyšela královna –“

„Královna,“ ušklíbne se pohrdavě Lief a já opět nenacházím slov.

„Opatrně, Liefe,“ varuji ho nakonec. „Měl bys být velmi obezřetný. Říkala jsem ti o šlechtici, který zemřel, protože ji neuposlechl. Ale neřekla jsem ti, jak zemřel. Královna na něj pustila psy. Nechala ho běžet do lesa a pak na něj poštvala svoje psy. Jen za to, že mě šeptem rušil při zpěvu. A ti psi ho roztrhali a my slyšeli každý jeho výkřik, každé prasknutí kosti, každé zavrčení. A víš, co udělala královna? Nakázala mi, ať zpívám hlasitěji. Abych ty zvuky přehlušila.“

Lief otevře ústa, a hned je zase zavře a já vidím, jak se mu má slova honí hlavou a jeho silácká odvaha se pomalinku vypařuje.

„Sám dobře víš, kdo jsem a čeho jsem schopná. Chceš, abych ti položila ruku na zátylek, zatímco budeš sedět přivázaný k židli? Chceš, abych ti na její příkaz vzala život, protože ses dopustil zrady? Byla jsem donucena popravit jediného skutečného přítele, kterého jsem kdy měla, protože zradil krále a královnu Lormere. Pokud si nedáš pozor, mohl bys na jeho místě brzy být ty sám. Přestaň riskovat, Liefe. Jsem jedna z nich. Brzy se stanu princovou ženou.“

Když domluvím, prudce oddychuji a jsem zrudlá od hlavy až k patě. Lief se na mne dívá, jako bych byla nějaká nestvůra, a možná že jsem. Jestli ho to přiměje otevřít oči, tak ať. Lief se beze slova ukloní a odejde.

Kapitola devátá

Zdá se, že se mi konečně povedlo Liefa přesvědčit. Chová se jako chladný, neosobní strážce, kterým měl být od samého začátku. K mému překvapení je to přesně to, co nechci.

„Máš nějaké zprávy o Dorinovi?“ zeptám se o pár dní později, když už mě ticho v místnosti ohlušuje a Lief se stále nemá k tomu, aby ho prolomil.

„Je na tom stále stejně. Dělají pro něj všechno, co mohou, má paní.“

„Neposlal mi nějaký vzkaz?“

„Ne, má paní.“

„Vyřiď služebným, že mu přeji brzké zotavení. Řekni jim, ať mu vzkážou, že jsem se na něj ptala.“

„Ano, má paní. Bude to všechno?“

Bolí to. A nejhorší na tom je, že si připadám jako pokrytec, protože jsem po něm chtěla, aby se ovládal, a teď sama sotva ovládnu svůj vztek. Mám vztek na matku, na královnu, na Dorina i na Tyreka. Mám vztek sama na sebe. Občas mám dokonce vztek i na bohy, protože tu nejsou se mnou v tomto pokoji, když je potřebuji. Co ode mne chtějí?

„Není na nás, abychom zpochybňovali bohy,“ řekla mi jednou matka. „Dæg dává život tam, kde ho ráčí dát, a Næt ho ve své nezměrné žárlivosti zase bere. Jen oni dva znají tajemství rovnováhy života. Je to dokonalý kruh. Není na nás snažit se pochopit jejich rozhodnutí. Na nás je pouze přijímat boží vůli.“

Znovu a znovu bohy prosím, aby mi odpustili můj vztek, ale mám podezření, že Lief nebude jediný, z jehož rakve budou pojídána rajská zrna. Ale i když mě to trápí, vím, že je nutné, aby pochopil, jak to u dvora chodí. Dalšího přítele už kvůli mně na smrt nepošlou. To bych nepřežila.

V den mé další audience u krále vyjde nad obzor slabé, vodnaté slunce. Celé dny jsem pořádně necvičila, takže když si pro sebe během oblékání zpívám Baladu o Lormere, můj hlas zní přiškrceně. Za oknem mé komnaty se zvedá sloupec černého dýmu. Další pohřební hranice. Když se ozve zaklepání na dveře, čekám, že vejde Lief a některý z královských strážců, aby mne zavedli ke králi, ale mýlím se. Stojí přede mnou pouze jeden strážce, a není to Lief. Tenhle muž stojí tak daleko od prahu, jak jen může, div se nezřítí po zádech ze schodů, a zpod hustého černého obočí si mě poměřují jeho obezřetné oči.

„Přišel jsem vás odvést ke králi, má paní.“

Nahlédnu za něj. „Kde je Lief?“

„Tady,“ ozve se ze schodiště, zatímco Lief vybíhá posledních pár stupínků. „Odpusťte, byl jsem si nabrousit meč.“

Překvapuje mě, jaká mě při pohledu na něj zalije úleva.

Procházíme chodbami, mlčky, ale do srdcí se nám vkrádá neklid. Hradem se táhne pach spáleného masa z pohřební hranice, až hrozivě podobný zápachu rožnícího se selete. Ve vzduchu je však i něco dalšího, něco tak pronikavého, že to přehluší i puch z pohřební hranice. Slunce už září naplno, prosvěcuje prach, který se zvedá z koberců pod mými sukněmi. Nebe je zcela bez mráčku, ale já mám pocit, jako by celý hrad zadržoval dech.

Automaticky zabočím do galerie, královský strážce však ne. Stane se to tak rychle, že nemám čas se zastavit. Ale Lief je rychlý, rychlejší než já nebo on, a odstrčí strážce stranou. Je jen s podivem, že se mi vyhne a nedotkne se mě. Polekaně se přitisknu ke zdi, tak prudce, až si vyrazím dech, strážce však vytasí meč a zuřivě jím namíří na Liefa, v jehož tváři se zračí srovnatelný vztek.

„Jak si dovoluješ –,“ začne, ale Lief ho přeruší.

„Ty pošetilče,“ syčí na něj. „Chceš snad zemřít?“

Strážce se zděšeným výrazem schová meč zpátky do pochvy, ale Lief ještě neskončil. Se zaťatými pěstmi máchá rukama a ze všech sil se snaží ovládnout, aby se na muže nevrhl.

„To jsi skutečně tak natvrdlý, že nevíš, jak doprovázet dámu? A ještě k tomu tuhle dámu? K jižní věži, tedy do královských komnat, se jde tudy, jižní galerií. Kdybych tě nezachránil, stála by tě tvoje chyba hlavu. Ležel bys teď na zemi, svíjel se v křečích a z úst i z nosu by ti tryskala krev. Chcípl bys jako otrávená krysa.“

Strážce těká očima mezi mnou a Liefem. Nevědomky jsem taky zaťala ruce v pěst a tělem mi projíždějí záchvěvy paniky. Nedokážu ani popadnout dech. Stalo se to tak rychle. Vůbec jsem to nečekala.

„Odpusťte,“ vydechne strážce roztřeseně.

„Proč jsi nezatočil?“ domáhá se odpovědi Lief.

Strážce zavrtí hlavou. „Já – dnes nemám rozkaz odvést svou paní do královské mansardy. Mám ji odvést do velké síně.“

„Proč?“ zaskřehotám, když se mi povede dostat do plic vzduch. Hrdlo mám však stále stažené. „Mám přece dnes zpívat pro krále. Kam mě tedy vedeš?“

„Do trůnního sálu. Shromáždil se tam celý dvůr.“

„Proč?“ opakuje Lief. „A proč jsi to neřekl hned?“

„Myslel jsem, že to víte,“ svěsí hlavu strážce. „Dnes se koná soud s jednou z dam. Byla obviněna ze zrady.“

Sevře se mi srdce. Zalétnu očima k Liefovi. Upřeně mě pozoruje a odtažitost posledních několika dní se z jeho pohledu rázem vypařila. Drahnou chvíli se na sebe díváme a čteme ve svých očích strach a zmatek. Pak Lief kývne a rázně si stoupne zpět k mé levici.

„V tom případě se nesmíme zdržovat,“ prohlásí pochmurně, zatímco čeká, až se druhý strážce vrátí na své místo po mé pravici. Stojí ode mě až trapně daleko ve srovnání s Liefem, který už zase kráčí tak blízko jako dřív. I tohle mi chybělo.

Dlouhé stoly ve velké síni byly odsunuty ke stěnám. Krb je vyhaslý. Dvořané jsou usazení v lavicích, řady bledých tváří, které vypadají jako z vosku a jsou poslušně obrácené ke stupínku, na němž na důmyslně vyřezávaných trůnech sedí král, královna a princ. Něco si mezi sebou špitají a já je pozoruji, zatímco si hledám místo k sezení. Král něco rozhořčeně říká královně, ale ta vrtí hlavou, dokud se od ní král prudce neodvrátí. Královna na něj ještě chvíli vztekle zírá a pak se obrátí na Mereka, který jí však rovněž uhne pohledem.

Lief a druhý strážce se vzdálí a postaví se do zadní části místnosti. Podél pravé stěny stojí komorné, pážata a kuchtíci. Je tu i Rulf a při pohledu na něj mne bodne osten viny. Shromáždili se tu všichni obyvatelé hradu.

Kráčím ke svému místu. Merek si mne všimne a zamračí se. Nakloní se k matce a cosi jí pošeptá. Královna opět zavrtí hlavou. Z levé strany se k ní znovu nahne král a něco jí naléhavě říká, královna však znovu rázně potřese hlavou a oba muži se odtáhnou a opřou do sedadel. Král si zlostně hryže ret a zdá se být ještě rozhněvanější. Merek ke mně znovu vyšle pohled a sotva znatelně pokrčí rameny a pak se odvrátí. Hned poté mě očima vyhledá královna a já se chvatně posadím do jedné ze zadních řad vedle lady Shasty.

Lady Shasta při pohledu na mě zbledne a okamžitě se ode mě odsune, ačkoli bych se do mezery mezi námi vešla klidně šestkrát. Chytne se svého manžela za loket a ten ji ochranitelsky obejme kolem ramen. Zavřu oči. Ať už dnes stojí před soudem kdokoli, je souzen za zradu a odsouzené za zradu popravuji já. Za dva týdny, po příštím Vykládání, budu muset usmrtit jednoho z dvořanů.

Když oči znovu otevřu, královna vstane z trůnu a vrhne po všech shromážděných přísný pohled. Je mi jasné, že nejsem sama, kdo v tu chvíli svěsí ramena a sklopí zrak. Když přejede očima celou síň, obrátí se doleva a kývne. Vtom se rozletí dveře do sálu a dva strážci se psy na mohutných řetězech přivlečou do sálu roztřesenou, tiše vzlykající ženu.

Všichni se zachvějeme. Lady Shasta zalapá po dechu a její choť ji k sobě přitiskne tak silně, až mu zbělají klouby na rukou. Ta žena je lady Lorelle.

Její oči jsou jen černé díry v bělostném obličeji. Ruce má sepjaté před sebou, jako by chtěla královnu odprosit. Nemá pouta – střeží ji královnini psi, takže nejsou zapotřebí. Rozhlédnu se, zda v davu spatřím jejího manžela, lorda Lammose, nikde ho však nevidím. Někde tu být musí, je tu celý dvůr, ale ani jeho láska nemůže být tak silná, aby riskoval královnin hněv. Když obžalovanou předvedou před královnu, panovnice ji probodne nelítostným pohledem, jako by svou přítelkyni ani neznala. Celý sál zadrží dech a čeká, až zazní obvinění.

Pak královna promluví. „Stojíš zde před tribunálem, neboť ses provinila zradou na královské koruně. Shledá-li tě soud vinnou, budeš odsouzena k smrti a tvé duši bude odepřeno Pojídání hříchů.“

Lorelle se z hrdla vydere strašlivé zakvílení a jeden ze psů zavrčí. Je to mrazivý, hrdelní zvuk. Zalétnu pohledem k Merekovi, ale ten upírá oči do stolu, stejně jako král.

„Shledávám tě vinnou,“ pronese vzápětí královna jemným hlasem, jako by byla jen nevinná dívenka svěřující se své důvěrnici.

Celým davem projede zachvění jako zimnice, předávaná od lavice k lavici, od čela sálu až k místu, kde sedím já. Cítím, jak se mi stahuje žaludek. Zaslechnu za sebou zvuk a ohlédnu se. Za mnou stojí Lief s rukou na jílci meče a svírá prsty v pěst.

Královna znovu promluví a já se rychle otočím zpátky ve strachu, že by ke mně Liefův pohyb mohl připoutat pozornost a připomenout královně, že její popravčí sedí přímo v sále. Královna však nemá oči pro nic jiného než pro svou bývalou nejlepší přítelkyni, která se před ní chvěje od hlavy až k patě, zděšená obviněním z činu zjevně příliš ohavného na to, aby byl vysloven nahlas.

„A vzhledem k tomu, že ses provinila zradou, odsuzuji tě ke smrti zrádkyně. Při příštím –“

„Helewys, prosím!“ vykřikne lady Lorelle. „Přece jsme spolu vyrostly. Nic zlého jsem neprovedla… Myslela jsem, že už jsem příliš stará… Nevěděla jsem…“

„Při příštím Vykládání,“ pokračuje neochvějně královna a zvýší hlas, aby přehlušila Lorellino žadonění, „budeš odvedena do Ranní komnaty, kde budeš za své zločiny potrestána odnětím života. Kéž jsou ti bohové milostivi.“

„Ne,“ ozve se náhle pevný hlas. Všichni se rozhlédnou po sále, aby zjistili, kdo promluvil. K údivu všech přítomných to byl král.

„Ne, Helewys,“ opakuje a vstane. Upírají se na něj oči celého sálu. Merek svého nevlastního otce pozoruje s nečitelným výrazem ve tváři. Královna se ke svému choti otočí.

„Jak se opovažuješ?“ zašeptá výhrůžně, ale její slova se odrazí ozvěnou od kamenných zdí, takže je všichni slyší. „Jak se opovažuješ mi odporovat?“

„Tohle není zrada, Helewys,“ stojí si za svým král. „Je to dar bohů.“

Oba na sebe upírají vzteklé pohledy a já v tu chvíli vím, čím se Lorelle provinila. Je těhotná. Čeká s lordem Lammosem dítě. Poslední dítě, které se na dvoře narodilo, byla Alianor, od její smrti se nikdo neodvážil počít další. Ne, když se to nepodařilo královně. Dámy u dvora mezi sebou uzavřely nevyslovenou dohodu: pokud nemůže počít královna, ony také ne.

A teď královna chce, abych připravila o život nejen lady Lorelle, ale i její nenarozené dítě. Ne… to bych nemohla. Nenarozené dítě bych zabít nemohla.

„Já říkám, že to zrada je, a odsuzuji ji k trestu smrti,“ cedí mezi zuby královna.

„V tom případě jí uděluji milost. Lady Lorelle, tímto vás omilostňuji,“ prohlásí král pevně. Nemohu od nich odtrhnout oči. Královna zrudla a králova ramena se zvedají a zase klesají, jak ztěžka oddechuje. Nikdy, nikdy v životě bych nečekala, že se něco takového může stát, a když se rozhlédnu po vytřeštěných tvářích dvořanů, nečekal to naprosto nikdo.

„To nemůžeš…,“ vydechne královna.

„Jsem král, jistěže můžu,“ odtuší král. A pak před ní poklekne.

Šokovaně zalapám po dechu a ostatní se mnou. Je starým zvykem – který však, co vím, nebyl nikdy v dějinách dodržován – že královna může svého muže prosit, aby se slitoval nad odsouzeným. Ale je neslýchané, aby poklekl král před královnou. Tady se přímo před mýma očima odehrávají dějiny. Král prosí o slitování svou královnu.

Král vzhlédne ke své manželce a vztáhne k ní paže. „Prosím tě, Helewys. Naléhavě tě žádám, ušetři ji.“

„Chceš se postavit proti mně?“ sykne královna, ale v jejím hlase zaznívá neskrývaná zvědavost.

„Ano, v této věci ano.“ Král sklopí hlavu. „Nechci se podílet na smrti ženy, jejímž jediným zločinem je těhotenství.“

Královna jej propaluje pohledem. Pak se bez jediného slova otočí a s tváří staženou vztekem a znechucením hrdě odkráčí královskými dveřmi do chodby vedoucí k jižní věži. Král pomalu povstane a otočí se k sálu.

„Odveďte psy,“ rozkáže. Psovod zaváhá a vyšle pohled ke dveřím, za nimiž zmizela královna. Nakonec ale poslechne. Potom se král obrátí k plačící lady Lorelle, kterou k sobě tiskne její manžel. „Lorde Lammosi, odveďte prosím svou ženu pryč z hradu. Ještě dnes. Nechám vám připravit koně. Můžete se vrátit na svou usedlost v Haze.“

Lord Lammos ze sebe koktavě souká slova díků a lady Lorelle se otřásá vzlyky a pevně se drží svého chotě. Pak ruku v ruce odejdou.

Král už ohromeným dvořanům nevěnuje ani pohled a odebere se za královnou. Ramena má znaveně svěšená. Zastaví se jen, aby Mereka poklepal po paži. Merek se zvedne, zalétne ke mně očima a lehce zdvihne obočí. Pak následuje svou matku a nevlastního otce ven ze síně.

Ve chvíli, kdy se za ním zaklapnou dveře, se sál rozšumí mumláním.

„Má paní, mohu-li být tak troufalý, dovolil bych si navrhnout, abychom co nejrychleji odešli,“ přikrčí se za mnou Lief a šeptá mi naléhavě do ucha.

Jsem stále ještě zkoprnělá úžasem, ale kývnu a zvednu se k odchodu. Král se královně postavil. A zvítězil. Pohlédnu na Liefa a snažím se zjistit, co si o tom myslí. V jeho očích se blýská nezvyklá zběsilost. Kráčí tak rychle, že mám co dělat, abych mu stačila.

„Doleva,“ vyhrkne náhle a já se zarazím.

„Kam to jdeme?“

„Za Dorinem, dokud máme tu možnost.“

„To nemůžeme…“

„Tohle je vaše jediná příležitost, pokud ho chcete vidět.“

Zapátrám v jeho obličeji a zvažuji jeho nabídku. Nakonec kývnu. „Ale rychle.“

Blížíme se k samým útrobám hradu, když vtom se Lief zastaví a zavře za sebou dveře vedoucí k dalšímu schodišti.

„Počkejte. Dlužím vám omluvu.“

„Liefe, teď ne –“

„Prosím. Já nejsem – přál bych si, abyste pochopila, proč se nechovám tak, jak se ode mne očekává. Nejsem totiž zvyklý být sloužícím. Jsem zvyklý být svým vlastním pánem,“ pustí se do vysvětlování. „Můj otec byl statkář a já po něm měl statek zdědit. Jenže pak zemřel a na mně bylo, abych se postaral o matku a mladší sestru. A tak jsem se vydal sem a osud tomu chtěl, abych dorazil zrovna v den, kdy se konaly zkoušky nových strážných. Vím, že dělám chyby, má paní, ale snažím se. Dělám, co mohu, abych se přizpůsobil životu, jenž je úplně jiný než ten, který jsem znával.“

„Proč mi to říkáš právě teď?“

Lief se hryzne do rtu. „Protože si zasloužíte vysvětlení. Za to, jak se k vám chovám.“ Rozpačitě se usměje. „A jestliže prokázal svou statečnost král, proč bych nemohl i já?“

„Jak to myslíš?“

„Královna by tu ženu nechala zabít, kdyby jí v tom nezabránil. Přiměla by vás, abyste ji popravila. A proč? Protože čeká dítě. To bylo její jediné provinění vůči koruně. Udělala něco, co bylo královně odepřeno.“

Přitisknu si ruku na ústa, jako by ta slova vyšla z mých rtů, a ne z jeho. „Liefe, nemůžeš –“

„Já vím, že nemohu! Opakujete mi to neustále. A já vím, že máte pravdu. Nechápu však, jak to můžete snášet.“

„A proč si myslíš, že to snáším?“ probodnu ho pohledem.

„Nikdy o tom nemluvíte.“

„To neznamená, že na to nemyslím. Celé hodiny trávím v modlitbách a prosím bohy, aby mi pomohli to všechno pochopit.“

„A nezkusila jste je poprosit, aby s tím něco udělali?“ zeptá se Lief, ale já nejsem schopná poznat, zda žertuje, nebo ne.

„Co by tak mohli udělat?“

„Nevím. Možná chtějí, abyste s tím udělali něco vy. Kdybyste se královně postavili všichni společně –“

„Jako v Tregellanu?“ zeptám se a Lief zbledne. „Myslíš, že bychom měli začít válku, kterou nemůžeme vyhrát? Měli bychom provést převrat? Shromáždit poslední zbytky armády, povstat a zabít královnu, krále i prince? Navrhuješ nám snad jako řešení zradu?“

„Ne,“ vrtí Lief chvatně hlavou. „Tak jsem to nemyslel. Ale třeba jí zkusit domluvit?“

„Myslíš si, že to lidé ještě nezkoušeli? Když mi bylo čtrnáct žní, lord Gevlas chtěl královnu požádat, aby u dvora zakázala chov psů. A podle všeho jeho návrh podporovala celá řada dvořanů. Jenže potom se pokusil na svou stranu přetáhnout toho nesprávného. Ať už to byl kdokoli, donesl to rovnou královně a pak se od lorda Gevlase odvrátili i ostatní. Stát se to o rok později, byla bych to já, kdo by ho musel popravit.“

Lief se vyhne mému pohledu a sevře ruce v pěst.

„Vy ale nejste jako oni,“ vymáčkne pak ze sebe ztěžka.

„Jsem popravčí, Liefe.“

„Jen proto, že vás k tomu nutí.“

„Na tom nezáleží…“

„Mně na tom záleží,“ zašeptá. „Víc, než mohu říct.“

Uhnu očima. V jeho pohledu se zračí takový žár, až mi připomene Mereka, a můj žaludek udělá kotrmelec.

„Takže se s tím nedá nic dělat?“

Je mi skoro do smíchu. „Nedá. Můžeme jedině mlčet a dělat, co je v našich silách. Musíme být neviditelní. Jinak se na tomto hradě přežít nedá. Musíš se stát duchem, nezvedat hlavu a držet se od královny tak daleko, jak jen to jde.“

„Mohla byste odejít.“

„To nejde. Víš přece, co jsem. Bohové by mi neodpustili, kdybych se vzdala své role. V žilách mi koluje jed, Liefe. Jen vůle bohů působí, že mě ten jed nezabije. Kdybych se jim vzepřela, kdybych chtěla odejít, padnu mrtvá k zemi, sotva dojdu k hradní bráně. Pochybnosti mi odpustí, protože jsem pouhý smrtelník a musím být podrobena zkoušce, ale nikdy by mi neodpustili, kdybych odešla. A i kdyby mi to nějakým zázrakem prominuli, jsem zaslíbena princi, takže útěk je nemožný. Pak by zabili i tebe za to, že jsi mě nezadržel. S největší pravděpodobností by mě donutili tě popravit a teprve pak by zabili mne. A nejspíš by byli v právu, protože teď mluvíme o skutečné zradě, Liefe.“

„Neslyšel jsem ani slovo,“ zašeptá. „Neslyšel jsem zhola nic.“

Kývnu a Lief stiskne rty a povytáhne obočí. „Běžte,“ vydechne nakonec. „Běžte za Dorinem. Je za posledními dveřmi na konci chodby. Počkám na vás tady.“

Procházím kolem dveří Komnaty vykládání, ale nedokážu se na ně ani podívat.

Místnost je temná, jen spoře osvícená mihotavými plameny voskovic, nad nimiž cosi bublá v měděném kotlíku a plní pokoj kořeněnou cypřišovou vůní. Je tu však cítit ještě něco, pach, z nějž mi naskakuje husí kůže. Dorin leží na vyvýšené pryčně v rohu komnaty a z jeho tváře je patrné, že je těžce nemocen. Kůži v obličeji má bolestivě napjatou přes ostré rysy. Zdá se, že právě spí, a já se otáčím k odchodu, abych ho nerušila.

„Má paní,“ ozve se zachroptění. „Co tu děláte?“

„Dorine,“ vydechnu. „Přišla jsem se podívat, jak se daří mému nejvěrnějšímu strážci.“

„Jste velmi laskava, má paní. Moc se omlouvám za potíže, jež vám moje nepřítomnost působí. Vím, že jsem vás zklamal.“

„Nezklamal. Jak se ti daří?“

„Každým dnem sílím. Ujišťuji vás, že během dvou tří dnů budu opět na nohou. Prosím vás o odpuštění, že s vámi nemohu být ihned.“

Nevypadá to, že by sílil. Paži má od zápěstí až po rameno ovázanou a z toho, jak ji drží od těla, je mi jasné, že jej rána pod obvazem nezměrně bolí.

Usměji se. „Ani v nejmenším nepochybuji, že budeš brzy zase zpět,“ lžu. „Lief tě však dokáže výborně zastat. Nemusíš se bát, jsem v dobrých rukou. Modlím se za tebe.“

Dorin přikývne a zachvějí se mu víčka. Uvědomím si, že ztrácí vědomí.

„Stuane, už mi nedolévej,“ blábolí.

„Cože?“ Zírám na něj a přemítám, proč je mi to jméno povědomé. Pak si vzpomenu. Stuan byl strážce, který odešel poté, co jsem musela usmrtit Tyreka. Odešel z hradu už před více než dvěma žněmi. A vtom mi dojde, co je ten plíživý zápach mísící se s vůní cypřiše. Je to opium. Dávají Dorinovi opium.

Je mi devět žní a právě nás povolali do domu starosty Monkhamu. Zemřela mu matka, což se však čekalo, neboť jí bylo přes osmdesát a už nějakou dobu churavěla. Byla jsem nadšená, že se podívám na radnici, protože jsem čekala, že to tam bude vypadat přepychově jako na královském hradě, ale byla jsem trpce zklamána. Všechno tu bylo temné a v místnosti, kde se mělo odehrát Pojídání, se vznášel nasládlý pach hniloby. Rakev stála přímo uprostřed a starosta připravil pro mou matku stoličku, takže se mohla posadit. Já stála vedle ní, zatímco pojídala. Nebyla to nijak bohatá hostina, ale uprostřed rakve trůnila mísa smetany a v ní snítka rozmarýnu. Sledovala jsem matku, jak jí všechno, co bylo nachystané kolem mísy, ale ze smetany si nevzala ani lžíci. Nechávala si ji až na konec, až když už na rakvi nezbyly žádné další pokrmy. Pak mě k mému překvapení oslovila.

„Víš, co to je?“ zeptala se.

Přikývla jsem, příliš zaskočená na to, abych ze sebe dostala byť jen slovíčko. Matka během Pojídání nikdy nemluvila. Nikdy, za žádných okolností. Vždycky mi jeho průběh vysvětlovala, až když jsme byly zpátky v jejím pokoji, kde jsem musela dýchat ústy, abych se nezalkla těžkou vůní jasmínového oleje. Ale nikdy se mnou nemluvila přímo během Pojídání.

„Tohle není čerstvá smetana, Twyllo,“ řekla. „Je zkyslá.“

Zamračila jsem se. „Proč ti předkládají zkyslou smetanu?“

„Ta značí, že ta žena přišla o dítě,“ odpověděla matka.

Nechápavě jsem zavrtěla hlavou. Přijít o dítě není hřích, všichni přece vědí, že bohové mohou dávat život a zase jej brát podle svého uvážení, a občas povolali zpět do Věčného království i ještě nenarozené dítě. Pojídači hříchů znají důvěrně všechna tajemství zemřelých. Dozvídají se je během Pojídání. Z pokrmů, které jim při něm jsou předkládány, dokážou zjistit, jak člověk žil a čím se za svého života provinil. Viděla jsem svou matku pojídat vejce na hniličku za zloděje a vařená koňská játra za klepny a semetriky. Ale dosud jsem ještě nikdy neviděla na rakvi zkyslou smetanu.

„Přijít o dítě není hřích,“ namítla jsem.

„Ale je hřích vypít odvar z bylin, díky kterému o ně přijdeš,“ řekla matka přiškrceným hlasem. „Z poleje obecné, řebříčku, kohoše žluťochovitého… a z rozmarýnu. To má značit zkyslá smetana. Zkažené mléko života. Jen Næt má právo rozhodovat, kdy nastane něčí čas. Žádný člověk by to neměl brát na sebe.“

Zírala jsem na rakev. Byla jsem ještě moc malá na to, abych to plně pochopila. Matka se zvedla a mísu se smetanou nechala netknutou na rakvi. Ani nevyřkla slova, jimiž se Pojídání ukončuje. Právě jsem se otočila, abych ji následovala, když vtom mě za zápěstí chytila cizí ruka.

V temném rohu místnosti se tyčil muž s mrtvolným, kožovitým obličejem, s nosem i ústy plnými vředů. Jeho oči byly temné, tak černé, že se v nich nedaly rozeznat duhovky, ani v nich najít jiskru vědomí. Svíral mé zápěstí v kostnatých, ale překvapivě silných prstech. Vznášel se kolem něj těžký, nasládlý pach.

„Už tam není,“ zachrčel a z koutků úst mu stékaly sliny. Slova se mu slévala dohromady. „Je to čarodějnice. Musí ji spálit, jinak se vrátí. Zabila dítě. Říkala mi ne, ne, ne, ale já jí stejně udělal dítě a ona ho odčarovala pryč.“

Vykřikla jsem a do místnosti se přihnal starosta spolu s mou matkou.

„Pusť ji, tati,“ nakázal starosta tomu starci, ale ten ho neposlechl a sevřel mě ještě pevněji.

„Je to čarodějnice!“ zařval. Pak bylo moje zápěstí náhle volné a muž se sesunul k zemi. Starosta mě kvapně vedl ven.

„Má nádory,“ vysvětloval matce a omluvně si mnul ruce. „Dáváme mu opium proti bolesti. Neví, co povídá. Chtěl tu být, aby se mohl rozloučit. Myslel jsem, že dokáže zůstat potichu. Odpusťte, madam.“

Matka se mě přísně zeptala: „Co ti řekl?“

„Že – že říkala ne, ale že jí stejně udělal dítě. A že je čarodějnice,“ opakovala jsem roztřeseným hláskem.

Matka si změřila starostu pohledem od hlavy až k patě, jako by na něm viděla jeho hříchy stejně, jako je viděla ve formě pokrmů na rakvích nebožtíků. Pak se kolem něj prosmýkla zpět do místnosti, a když se vrátila, nesla si v rukou mísu se zkyslou smetanou. Oba jsme se dívali, jak si ji přikládá k ústům a pije smetanu až do dna. Potom nechala mísu padnout na zem. Rozlétla se na tisíc střepů.

„Nechť vaše duše spočine a dojde spásy, drahá paní. Nevydávejte se na cestu luk a lesů. Dávám za váš klid zástavou vlastní duši,“ prskala, aniž by ze starosty spustila zrak. „Očekávám, že při Pojídání hříchů vašeho otce najdu býčí oči,“ řekla a starosta zrudl. „Ale ty já nepojím. Ten hřích na sebe nevezmu.“

Starosta k ní napřáhl ruku se stříbrnou mincí, ale matka si ji nevzala. Bylo to poprvé a naposledy, co od někoho nepřijala peníze.

„Má paní, měli bychom se vrátit,“ ozve se Lief a já jsem rázem zase v přítomnosti, ačkoli na zápěstí stále cítím stisk ruky toho starce.

„Má paní?“ Lief nakoukne za dveře. Stačí mu jeden pohled na mou tvář a tasí meč.

„To nic není, Liefe,“ uklidňuji ho rozechvěle. „Já jen…“

Lief zalétne očima k Dorinovi, který se sinalou tváří a otevřenými ústy leží na pryčně v rohu. „Počkejte venku, má paní. Pokusím se mu udělat větší pohodlí.“

Kývnu, vděčná za to, že mohu odejít. Opřu se o vlhkou kamennou zeď a zhluboka vdechuji čerstvý vzduch. Opium. Ztracené děti a příšery v temnotách. Hřích, který má matka odmítla pojíst. Zachvěji se a snažím se ze sebe ty myšlenky setřást.

Když nahlédnu zpátky do místnosti, Lief právě zkušeným pohybem vkládá Dorinovi pod hlavu další polštář. Jeho pohyby jsou obratné a něžné a já přemítám, jak asi zemřel jeho otec.

Kapitola desátá

„Co budeme dělat dnes, má paní?“

Dívám se z okna a myslím na Dorina, na bohy, na matku, na krále a na to, jak se postavil královně, když se za mnou ozve Liefův hlas. „My?“ podivím se.

„Odpusťte, nedovolil bych si předpokládat, že… Myslel jsem, že když jsme tu oba dva, bylo by hloupé toho nevyužít. Tedy, samozřejmě mi nepřísluší… Chci říct, že vás v žádném případě nechci využívat. Ale kdybyste zatoužila po společnosti, jsem vám k dispozici.“

„No,“ usměji se, „chtěla jsem se dnes modlit.“

„Aha.“ Lief protáhne obličej. „V tom případě vás nebudu rušit. Není potřeba, abych i já nosil dříví do lesa.“

„Ty v bohy nevěříš, že ne, Liefe?“ vyslovím nahlas podezření, které jsem pojala už před nějakým časem.

Lief se na mě podívá a zavrtí hlavou. „Ne, ve skutečnosti ne, má paní.“

„Je v Tregellanu hodně lidí bez víry?“

Lief pokrčí rameny. „Je to tam jiné než tady. Ale Tregellanu vládne rada, ne král a královna. Velice si ceníme vědy a medicíny. Na bohy nám nezbývá příliš prostoru.“

„Skutečně? Copak nevidíte, že skrze vaši vědu a medicínu přináší život sám Dæg?“

„Vidím v naší vědě práci lidí, má paní. A bohové nikdy nevyslyšeli ani jednu z mých modliteb,“ dodá zahořkle a pak znovu zavrtí hlavou. „Odpusťte, má paní. To bylo nepatřičné.“

„Ne,“ vypadne ze mě, než se stihnu zarazit. Lief na mě upře vytřeštěný pohled. „To je tvůj názor, na ten máš právo. Jen si dávej pozor, kde a před kým jej vyjadřuješ.“

„A tady je to bezpečné?“ zeptá se.

Přikývnu.

„Před vámi je to bezpečné?“

Znovu kývnu.

„I když jste ztělesnění bohyně?“

„Daunen není bohyně,“ opravím ho. „Je dcerou bohů, ale sama bohyní není.“

Lief lehce pokrčí rameny a usměje se. „Možná proto ji mám ze všech nejraději.“

Když jsem ještě žila s matkou, postavily jsme si s Maryl v zahradě skrýš ve starém keři. Pečlivě jsme vylámaly a odřezaly větvičky, aby uvnitř bylo dost prostoru. Když šli bratři na trh a matka odpočívala, vlezly jsme si dovnitř, seděly tam a vyprávěly si příběhy. Schovávaly jsme si do větví své poklady. Nikdo o skrýši nevěděl. Bylo to jen naše místo. Bylo tam bezpečno.

Teď je pro mne stejnou skrýší můj pokoj. Schováváme se tu s Liefem, vyprávíme si příběhy, sdílíme svá tajemství. Každý večer si vymýšlím otázky, abych oddálila tu chvíli, kdy bude muset odejít. Pak napínám uši, abych slyšela, jak si za mými dveřmi roztahuje lůžko, naslouchám jeho převalování a oddychování. Jsem ráda, že vím, že tam je. Konečně mám opět přítele, a tentokrát si ho nenechám vzít.

Povídáme si o dětství a o tom, jak jsme vyrůstali, vyměňujeme si zkazky o neplechách a zaškobrtnutích, o lidech z našich vesnic. Pak se zeptá, jak jsem se dostala na hrad, a když mu to povím, vypadá užasle.

„Možná bych také měl začít uctívat nějakého boha.“

„To bys v ně nejdřív musel věřit,“ usměji se.

„To se mohu naučit,“ zašklebí se vesele na oplátku.

„Umíš zpívat?“

Lief vstane, narovná se a položí si dlaň na srdce.

„Ve stínu hor se Lormere skrývá,

nejpožehnanější ze západních zemí,

ač zahalená ledem a sněhem,

na moci nic jí neubírá.“

Musím se smát tomu, jak moc mu to nejde.

„Tak co myslíte?“ zeptá se, když dozpívá.

„Myslím si, že jsi lepší strážce než zpěvák, Liefe.“

„Teď jste se mě skutečně dotkla, má paní,“ fňuká naoko Lief, ale hned zase roztáhne rty v úsměvu. „Přiznávám však, že bych rozhodně nechtěl polykat o každém úplňku jed.“

„Daunen je dcera dvou bohů,“ řeknu tiše. „Jeden dává a jeden bere. To kvůli Næt musím brát život, stejně jako to udělala ona, když připravila Dæga o nebesa.“

Lief zamyšleně pokyvuje hlavou. „Co byste dělala, kdybyste nebyla ztělesněnou Daunen a snoubenkou prince?“

„Stala bych se Pojídačkou hříchů.“

„Ne, má paní,“ namítne Lief. „Chtěl bych vědět, co byste dělala, kdybyste nebyla k ničemu předurčena. Co byste si přála, kdybyste neměla žádný osud?“

Zavřu oči a myslím na svůj život. Nikdy jsem nepřemýšlela, co by bylo, kdybych neměla předurčený osud. Vždycky jsem ho měla. Když jsem si naposled přála něco, o čem jsem si myslela, že se mi to nikdy nesplní, dostala jsem se sem. Odpovím, že nevím, co lidé dělají, když jsou volní.

„Co to znamená být volný?“ zeptá se.

„Třeba ty. Můžeš jít, kam se ti zachce, a dělat, co se ti zamane. Já ale nevím, jaké to je.“

„Já však nejsem volný, má paní,“ odvětí Lief. „Nemohu jen tak odejít a dělat, co se mi zlíbí, o nic více než vy. Možnost volby je pro vás totéž, co pro ostatní létání. Někdo vidí letícího jestřába a pomyslí si, jak krásné by bylo moci létat. Létat však mohou i holubi nebo vrabci, a přesto si nikdo nikdy nepřeje být vrabcem.“

V jeho očích se zračí takový smutek, až se mi zatají dech. Chtěla bych natáhnout ruku, pohladit ho a ten smutek z jeho tváře smazat.

Lief vstane a odvrátí se. „Půjdu se podívat, zda už přinesli vaši večeři.“

A já si s náhlou, strašlivou jasnozřivostí uvědomím, že i Lief jednoho dne odejde. Protože ať už si o volnosti myslí cokoliv, přece jen je volný, a když se rozhodne, může odejít alespoň z hradu, kdežto já ne. Já zůstanu na hradě už navždy. Celý můj život se přede mnou rozprostírá jako mapa. Nejsem volná, ani jako vrabec ne. Jak to, že jsem to dosud neviděla?

Nevšimnu si, že mi z očí kanou slzy, dokud se Lief nevrátí a nezalapá po dechu. Vzpamatuji se, rychle se odvrátím a otírám si tváře, zatímco Lief přede mě se zarachocením položí podnos a poklekne.

„Má paní?“

„Jsem v pořádku, Liefe.“

„Mohu za to já? Řekl jsem něco špatně? Mám vám něco donést? Pro něco poslat?“

„Ne. Počkej, vlastně ano. Donesl bys mi prosím víno?“ řeknu a nevšímám si jeho povytaženého obočí. „Ne, radši medovinu. Stačí trochu.“

„Hned to bude,“ kývne a odkvačí. O chvíli později je zpět a nese malý stříbrný tác s lahvičkou a sklenkou. Nalije a položí pohárek vedle mě na sekretář. Nemám na medovinu chuť, ale nenapadá mě nic jiného, co by zmírnilo můj náhlý záchvat melancholie. Medovina je teplá a sladká, avšak vůbec mi nepomáhá. Netuším, co se to se mnou děje.

Lief se posadí na podlahu vedle mě a zvedne ke mně oči. Ve tváři má neobvykle vážný výraz.

„Nechci vás ještě více rozrušovat, ale služebná, co donesla medovinu, měla i zprávy o Dorinovi. Není to dobré,“ sype ze sebe, než ho stihnu přerušit. „Jeho paže zčernala. Nejspíše bude potřeba ji amputovat. Ranhojiči se domnívají, že se už nedá dělat vůbec nic, ale princ tvrdí, že se mýlí. Trvá na tom, aby poslali pro lékaře do Tregellanu.“

Snažím se představit si Dorina bez paže. Jak by mohl pracovat jen s jednou rukou? Pak mi postupně dojdou Liefova slova.

„Lékař z Tregellanu? Zde na hradě?“ Zaplaví mě vlna úlevy, ale i strachu. Skutečně by Merek něco takového udělal pro prostého strážce? Krutý hlásek v hlavě mi našeptává, že je to pro Mereka jen záminka, aby do Lormere pozval své vytoužené tregellanské vědce a lékaře, ale rychle ho zaplaším. Soustředím se na to, co mi Lief řekl.

„Princ podle všeho ranhojičům nakázal, aby pro něj poslali. Vyvolalo to pořádné pozdvižení. Nejsem si jistý, co je popudilo více, jestli to, že sem přijde lékař, nebo to, že přijde z Tregellanu.“ Po tváři mu přeletí mrak. „Odpusťte, to bylo hloupé. Na to teď není vhodný čas.“

„A ten lékař dokáže Dorina uzdravit?“

„Je možné, že je to Dorinova jediná naděje. Nahlédl jsem do jeho pokoje. Mávají mu kolem rány kadidlem a ovazují ji, a to mu nijak nepomůže. Potřebuje skutečně léčivé byliny, jeho rána potřebuje drenáž, možná potřebuje dokonce i transfúzi – a tohle všechno tregellanští lékaři dokážou.“

Ztěžka polknu a sklopím oči ke svým dlaním. „Doufám, že se mé matce nedonese, že poslali pro lékaře,“ zašeptám.

„Co s tím má společného vaše matka?“ nechápe Lief. V jeho hlase však zaznívá něha.

Aniž bych zvedla oči, snažím se najít slova, jimiž bych mu to vysvětlila, a je mi jasné, že bude chtít znát celou pravdu. Nejsem si však jistá, že mu ji dokážu říct. „Matka to neschvaluje. Věří, že pokud si Næt označí člověka za svého, je špatné se do jejích plánů vměšovat.“

„Vměšovat? Tím, že jej uzdravíte?“

„Ano, a tím zvrátit vůli bohů. Určité léčebné postupy, byliny a modlitby jsou povoleny, ale pokud zajde léčení příliš daleko… Matka se domnívá, že brát bohům to, co je jejich, je špatné. A přesně to lékaři dělají. Používají nepřirozené způsoby. Matka bude vyžadovat Rovnovážení, jinak odmítne provést Pojídání, pokud Dorin skutečně zemře.“

„Rovnovážení?“

Vzdychnu. „Když je někdo vážně nemocen, může za něj být nabídnuta oběť, aby byla Næt usmířena a nevzala si život umírajícího. Může jí být nabídnuta jiná smrt, obvykle ovce nebo vepře.“ Nebo kozy, dodám sama pro sebe. „Pokud to Næt uspokojí, ušetří život churavějícího člověka a má matka přijme její vůli a nebude to jeho duši mít za zlé.“

„Nechápu, co to má společného s léčením.“

„Léčení duši člověka upoutá k jeho tělu, když měla ve skutečnosti odejít k Næt.“

„Ale kdo může říci, že když je člověk vyléčen, není to také vůle Næt?“ zeptá se Lief.

„Ty to nechápeš,“ řeknu a odvrátím se. Cítím, jak mě začíná bolet hlava.

„Odpusťte, má paní. To bylo ode mne nezdvořilé. Takže až přijde lékař, zabijeme třeba ovci, a pokud ji vaše bohyně přijme, Dorin se uzdraví? Tak to funguje?“

Přikývnu, avšak nechci na to myslet, nechci na to vzpomínat.

„No, tak to přesně takhle uděláme. A to vaši matku upokojí?“

Pokrčím rameny. „Dříve ji to upokojilo. Důležité je, aby jí ihned po porážce poslali kus masa jako projev úcty.“

„Stává se to často?“

„Ne, moc často ne. V zemi není tolik rodin, které by si mohly dovolit obětovat zvíře, ani výměnou za milovaného člověka.“

„Kdy se to stalo naposled?“

Uhnu pohledem. Naposled šlo o mou sestru a nestalo se to docela tak, jak jsem to Liefovi popsala. Maryl měla už několik dní horečku a ani studené zábaly ji nepomáhaly snížit. Nechtěla přijímat žádné tekutiny, slábla a její kosti byly pod mýma rukama křehké jako sklo. Ztrácela se nám. Když jsem se rozplakala, moje matka, za všech okolností věrná služebnice bohyně Næt, jen pokrčila rameny.

„Pokud ji Næt chce, má ji mít.“

„Copak nemůžeme nic udělat?“

„Nesmíme. Taková je vůle Næt.“

S těmi slovy se otočila na patě, odešla na další Pojídání a mě nechala s umírající Maryl samotnou. Sebrala jsem veškerou svou odvahu, zašla do Monkhamu za kořenářkou a uprosila ji, aby mi dala bylinky, kopretinu řimbabu a vrbovou kůru. Všechno jsem to namlela a svařila a napojila odvarem svou sestru, kapku po kapce, dokud nenabyla vědomí. Její čelíčko bylo zase chladné jako dřív. Když se matka vrátila, řekla jsem jí, že se stal zázrak.

„Næt ji nakonec ještě nechtěla,“ řekla jsem, ale nedokázala jsem se jí podívat do očí.

Tu noc jsme povečeřeli pečené kůzlečí maso, které připravila sama moje matka – což byla neobvyklá hostina, bezpochyby na oslavu – a já ho s chutí zhltla. O hodinu později jsem všechno zvrátila v kozím chlívku za naším domem. Kozička Penny byla můj miláček, moje oblíbenkyně. Vždycky ke mně na zavolání přiběhla, něžně mi žužlala lem sukně a cpala mi chlupatý čumáček do kapes. Ale teď byla pryč.

Zůstala mi však Maryl a Næt se dostalo požadované oběti. Rychle zaženu myšlenku na to, že ji taková oběť usmíří jen na chviličku a že stejně nevím, kolik času se mi povedlo koupit pro svou sestru.

„Naposledy se to stalo před mnoha a mnoha žněmi,“ odpovím Liefovi na jeho otázku. „Jak jsem říkala, Rovnovážení se nepraktikuje zrovna často – v zemi není moc lidí, kteří by si mohli dovolit přijít o tolik skopového či vepřového.“

Lief zavrtí hlavou a vzdychne. „Léčit lidi nebo jim pomáhat není hřích. Tím přece člověk bohům neodporuje. Jak by mohl, když všechny byliny, které léčitelé používají, vzešly ze země, a všechno vědění o medicíně pochází od lidí, které bohové sami stvořili? Včera jsem přesně totéž vykládal Dimii.“

„Kdo je Dimie?“

„Služebná, co vám přináší jídlo. Donesla mi pro vás tu medovinu. Také pro vás zjišťuje, jak se daří Dorinovi. Vždycky –“

„To je od ní moc milé,“ přeruším ho.

Lief na mě zvědavě pohlédne a pak pokračuje. „Chodí se za ním podívat a pak mi o něm přináší zprávy. A já vás mohu ujistit, že tregellanští lékaři jsou nejlepší na světě. Jestliže pro něj budou moci cokoliv udělat, udělají to. A pokud bude potřeba, obětujeme ovci té vaší Næt, aby bylo všechno v rovnováze. Má paní, nezaslouží si to snad Dorin?“

Zadívám se na něj. „Je na pokraji smrti, že? Bez toho lékaře zemře.“

Lief kývne. „Musí zastavit infekci, než se mu rozšíří do celého těla.“

„A když se tak nestane, Dorin zemře? Vždyť jsem se tolik modlila k bohům. Jsem ztělesněním jejich dcery, zasvěcená jejímu jménu…“

Lief zaslechne paniku v mém hlase, vstane, nakloní se přese mne a dolije mi sklenku. Když se vrací na své místo, na chvíli se zastaví, takže jeho tvář je jen pár centimetrů od mé. Cítím neznámou bolest v hrudi. „To nemohu říct zcela jistě,“ zašeptá. „Všechno bude záležet na lékaři.“

Otočím se a pozvednu pohár, a když se vrátím zpátky, Lief už je zase v bezpečné vzdálenosti, sedí mi u nohou jako předtím.

„Musíte se rozhodnout, má paní,“ řekne tiše.

„Jak to myslíš? Co bych měla udělat?“

„Kdyby… kdyby se Dorin nemohl vrátit, bude potřeba jmenovat druhého strážce… Tedy pokud nechcete veškeré své dny trávit tady se mnou?“

„Na to teď nemohu myslet, Liefe. Možná že mu lékař bude schopen pomoci. Kdybych se mohla modlit úpěnlivěji, kdybych mohla jít do svého chrámu… Tady se modlit nemohu, není to správné,“ blábolím.

„Má paní,“ řekne Lief vlídně. „Vím o způsobu, jak byste mohla jít do svého chrámu.“

„To nejde, Liefe. Znáš královnin rozkaz. Měla jsem tam jít hned, jak Dorin ochořel.“

„Můžeme královně napsat. Vysvětlíme jí to.“

„Nikdy to nedovolí. Zejména po dnešku ne.“

„Tak se nezeptáme jí. Zeptáme se prince.“

„Mereka? Jak ten by mi mohl pomoci?“

„Je to přece váš snoubenec. Má zájem o vaše blaho, a to, že jste tady zavřená, pro vás rozhodně není dobré. Princ ví, jak moc vám záleží na tom, abyste mohla trávit čas ve svém chrámu. A ví také, jaké to je být někde zavřený.“

„Tys nás u večeře poslouchal?“ obviním ho.

„Nemohl jsem jinak, má paní. Musel jsem být na doslech, kdyby mě princ volal,“ vysvětluje Lief. „Jsem možná neviditelný, ale sluch mám skvělý.“

Potřesu hlavou. „Královna bude zuřit, když ji takhle obejdeme.“

„Odepře snad Merekovi jeho přání? Dovolila vám jít s ním ven z věže, a bez stráží. Dokonce mu dovolila, aby nechal povolat z Tregellanu lékaře.“

„Jsou všichni z Tregellanu tak vychytralí jako ty?“

„Já nejsem vychytralý, má paní. To vám přísahám. Umím však obcházet překážky.“ Oči má větší než obvykle, upírá je na mě a já cítím, jak se mi zrychluje tep.

„Pošleš tedy princi vzkaz?“ zeptám se obezřetně. „Napiš mu, že na něj myslím a že jsem mu velmi vděčná, že se snaží pomoci Dorinovi. Požádej ho, aby do chrámu poslal někoho, kdo by se tam za mě modlil, když já tam sama nemohu, neboť jsem izolována ve svém pokoji.“ Vzpomenu si, co mi princ řekl během naší společné večeře. „Napiš mu, že trávím příliš času ve své hlavě a že bych chtěla vidět věci jinak. Napiš mu, že mi chybí trocha teatrálnosti.“

Lief se ušklíbne a mně je jasné, že slyšel takřka celou naši konverzaci u večeře. „Jsou všechny ztělesněné bohyně tak vychytralé jako vy, má paní?“

Nevesele se usměji. „Možná. I já umím obcházet překážky.“

Lief se dá do práce. Sleduji jeho dlouhé štíhlé prsty, jak svírají pevně brk, jímž jezdí po pergamenu. Klouby na rukou má až příliš velké a úplně mu zbělely. Jsem jeho pohyby zcela uchvácena, takže ani neslyším, když mě osloví.

„Mám jej odeslat?“

„Ano… než ztratím odvahu.“

Lief se zeširoka usměje, vyskočí na nohy a spěchá pryč. Stejně rychle je zase zpátky.

„Dimie odnese vzkaz svému bratrovi. Je členem královniny stráže, takže jej může předat princi.“

Když vysloví Dimiino jméno, znovu mě ostře píchne v hrudi. „Jak dlouho si myslíš, že potrvá, než dostanu odpověď?“

„To nevím. Mám počkat pod schody?“

„Ne,“ vyhrknu spěšně. „Počkáme tady. Může to chvíli trvat.“

„Jak si přejete,“ řekne tiše.

Nemusíme však čekat dlouho. Uplyne sotva hodina, když se ozve nesmělé zaklepání na dveře. Vyměním si s Liefem pohled. Pak Lief vytasí meč a pokyne mi, abych se skryla za ním.

Poté dveře prudce otevře. Stojí za nimi malá hezká tmavovláska. Zvedne k němu oči.

„Čekala jsem dole,“ vymáčkne ze sebe. „Ale nepřišel jsi, tak jsem myslela…“

„Dimie, sem už nikdy nesmíš,“ pokárá ji Lief, avšak v jeho hlase zaznívá něha.

„Odpusťte, má paní,“ podívá se dívenka na mě. „Ale princ mého bratra požádal, aby vám odpověď byla doručena okamžitě.“

Je moc hezká. Vůbec se mi nelíbí. „Děkuji, Dimie. Můžeš jít.“

Dimie mi věnuje rychlou úklonu a pak vyšle k Liefovi plachý úsměv. Ten jí ho opětuje a já cítím další ostré bodnutí mezi žebry. Pak Lief dveře zase zavře.

Donese mi vzkaz a následně jej na moje netrpělivé pokývnutí otevře. Nejdřív se zamračí, ale pak roztáhne rty v tom svém typickém, širokém úsměvu.

„Liefe! Co v něm stojí?“

„Princ mě vyzval na souboj. Dnes večer. Budeme se bít o vaši svobodu.“

Kapitola jedenáctá

Vydáme se chodbami, v nichž hoří pochodně, do velké síně. Mám žaludek jako na vodě a vypitá medovina se mi v něm těžce přelévá. Zato Lief září spokojeností a já dumám, co ho tak rozveselilo. Vím, že při své zkoušce dokázal, že je skvělým bojovníkem, a to, že Dorin nahlas vyjádřil uznání nad jeho schopnostmi, není žádná maličkost. Mereka ale od narození cvičili s mečem nejlepší šermíři z celé země. Pokud si Lief myslí, že porazit ho bude snadné, čeká ho pořádný šok. Svěřím se mu se svými pochybnostmi.

„Už jste někdy viděla prince bojovat?“ zeptá se.

„Ne, předpokládám však, že je dobrý.“

„Ale mě jste taky ještě bojovat neviděla.“

„Liefe, prince učili ti nejlepší z celého království.“

„Jenže nikdy se nemusel bít o svůj život, má paní. Jeho učitelé k němu určitě byli shovívavější, protože je to dědic trůnu. Pochybuji, že kdy krvácel.“

„A ty jsi krvácel?“

„Ano,“ zašklebí se. „Lormerští vojáci mě při zkoušce nešetřili. Chtěli mě nejen odzbrojit, ale i zranit. Já je však všechny do jednoho porazil.“

„Jen… si sebou nebuď tak jistý,“ varuji ho. „Princ není žádný začátečník. Nikdy by tě na souboj nevyzval, kdyby si nemyslel, že tě dokáže přemoci.“

„Ale proč mě vůbec vyzval? Proč prostě královně neřekl, že by vás měla pustit z věže ven i s jedním strážcem?“

„Královně se nedá prostě něco říct, Liefe. To nemůže ani princ.“

„Já spíš myslím, že to dělá kvůli vám,“ pokračuje Lief potutelně. „Možná jen chce využít příležitosti, aby vám ukázal, jak skvělým bude jednou manželem, tak, že před vašimi zraky v souboji přemůže vašeho věrného strážce.“

„Být nejlepším šermířem není zrovna nejdůležitější vlastností, kterou by můj choť měl mít,“ odseknu.

„V tom případě máte štěstí, protože princ nade mnou nezvítězí,“ zasměje se Lief a jeho úsměv je v záři pochodní zlověstný, pokřivený hrou světla a stínu, jež mu dopadají na tvář.

„Neubliž mu,“ vypadne ze mě náhle a Lief se zastaví.

„To bych nikdy vám neudělal,“ řekne pomalu.

Zčervenám a kývnu. „Tak pojď, neměli bychom ho nechávat čekat.“

Merek nás už očekává ve velké síni. Rukávy tuniky má vyhrnuté a meč zavěšený na opasku. Když vejdeme, ukloní se a já i Lief mu úklonu opětujeme.

„Jak se ti daří, Twyllo?“ přistoupí ke mně Merek.

„Výborně, Vaše Výsosti. Mohu se zeptat, jak se daří vám?“

„Dobře, ačkoli to byl velmi zvláštní den.“ V očích se mu zaleskne. „Popovídáme si o něm jindy. Děkuji ti za tvůj vzkaz. Neříkalas mi, že ses nikdy nenaučila psát?“

„Vzkaz napsal Lief. Já ho jen nadiktovala,“ vysvětluji.

Princ kývne a obrátí se na Liefa. „Ty jsi zodpovědný za bezpečnost mé paní a tuto stráž nyní vykonáváš sám, je to tak?“

Lief se znovu pokloní. „Ano, Vaše Výsosti.“

„Kdo tě naučil bojovat?“

V duchu Liefa prosím, aby udržel svou vznětlivost na uzdě. „Můj otec, Výsosti,“ odpoví Lief upjatě.

„Ty jsi z Tregellanu, že ano? Kdo vycvičil v šermu tvého otce?“

„Jeho otec, můj děd, Výsosti.“

„Byl v armádě?“

„Byl to statkář, Výsosti. Stejně jako můj otec,“ řekne Lief a sevře v prstech jílec svého meče.

Merek si ho přeměří pohledem od hlavy až k patě. „Slyšel jsem, že jsi během zkoušky přemohl všechny své soupeře?“

„Ano, Výsosti.“

Merek přikývne. „Pravidla jsou jednoduchá. Pokud mě porazíš, bude lady Twylle dovoleno vycházet z věže s tebou jako jediným strážcem do doby, než se vrátí do služby i ten druhý. Já řeknu své matce, že jsem se na vlastní kůži přesvědčil, že jsi schopen svou paní ochránit.“ Otočí se ke mně a já skloním hlavu.

„Odpusťte, Výsosti, ale kdo rozsoudí, zda jsem vás porazil, nebo ne?“

Merek zvedne obočí. „Bojujeme do první krve.“

Polekaně vytřeštím oči. I Lief se tváří ohromeně. „Takové podmínky nemohu přijmout, Výsosti,“ řekne tiše. „Zranit člena královské rodiny je zrada. V takovém případě nemohu zvítězit.“

„Dávám ti své slovo, že pokud mě porazíš, nedojdeš žádné úhony,“ slíbí vážným hlasem Merek. „Jsou to mé podmínky a mí strážci jsou toho svědky.“ Ze stínu se vynoří dva muži a ukloní se. Vůbec jsem si nevšimla, že tu jsou. „Ale nejdřív mě musíš porazit.“

Vidím, jak se Lief po tom popíchnutí nafoukne. „A pokud nezvítězím, Výsosti?“

„Pak bude lady Twylla nucena zůstat ve svých komnatách, dokud se do služby nevrátí druhý strážce nebo dokud nebude nahrazen. Musím si být jist, že se dokážeš postarat o bezpečnost mé budoucí ženy. A této jistoty mohu nabýt jen tak, že se na vlastní kůži přesvědčím, že jsi skutečně tak dobrý, jak říkají. Anebo že tak dobrý nejsi. I to se může stát.“

Liefův výraz ztvrdne. Zatne ruce v pěst a drahnou chvíli si Mereka měří pohledem. Nakonec kývne a naznačí hlavou nepatrnou úklonu. „V tom případě vaše podmínky přijímám.“

Merek se obrátí ke mně. „Budeš tak laskava a vzdálíš se, Twyllo?“ zeptá se, já přikývnu a vydám se na stupínek s trůny, kde se posadím.

Lief a Merek přejdou doprostřed sálu a ukloní se, Lief hluboce, Merek jen naznačeným pokývnutím hlavy. Pak Merek vytasí meč, Lief ho napodobí a začnou kolem sebe kroužit. Nespouští jeden z druhého oči.

Vtom Merek přejde do útoku a Lief máchne paží, aby jeho úder odrazil. Souboj začíná.

Merek naznačí výpad a Lief bleskově uhne, otočí se a zaútočí mečem na Merekovu levou paži. Merek úder odrazí a bodne, takže se Lief musí stáhnout. Připadá mi, že jsou si co do šermířského umu rovni, ani jeden z nich nemá výhodu nad druhým, odrážejí navzájem své údery a neustále přecházejí z obrany do útoku a zase zpět.

Sál plní cinkání oceli o ocel, meče jsou chvíli ve vzduchu, pak při zemi, pak znovu nad jejich hlavami. Merek podnikne další rychlý výpad a Lief se znovu s otočkou stáhne, ale špička Merekova meče přece jen zachytí jeho tuniku a roztrhne mu šev na rameni.

„Dobrá rána, Výsosti,“ zavolá vesele Lief, zatímco se otáčí, aby si trhlinu prohlédl. Merek si odfrkne.

Pak přejde zase do útoku, máchá mečem tak, aby si bránil tělo, a zároveň míří na Liefův trup a mně vyskočí srdce až do krku. Ale Lief pozvedne svůj meč a udeří jím prudce do Merekovy zbraně a já vidím, jak Merek ustupuje a chytá se levou paží za pravé předloktí.

V tu chvíli pochopím, jak skvělý je Lief bojovník.

Rozhodně si nejsou rovni, ani v nejmenším. Lief si s princem jen pohrával, dráždil ho, jako když kočka chytá myš. Nechal ho útočit, aby Merek uvěřil, že má šanci. Teď ale bojuje ze všech sil, neúnavně útočí a Merek se musí bránit a nemá čas mu útok oplatit. Lief rozdává údery ze všech stran a já vidím, že Merekovi dochází síly. Lief ho dál nutí ustupovat a žene ho přes celou síň. Princovi strážci stojí vedle mě s tasenými meči a já se jim nedivím. Lief útočí jako smyslů zbavený.

Vtom Merek upustí svůj meč a zvedne ruce.

„Vzdávám se,“ křikne a těžce oddychuje. „Vzdávám se.“

Lief okamžitě sklopí zbraň a ukloní se. Merek se po chvíli také vzmůže na nepatrnou úklonu. Oba sotva popadají dech. Lief zasune meč zpět do pochvy, Merek zvedne ten svůj z podlahy a udělá totéž.

Vstanu a jdu k nim. „Jste v pořádku, Výsosti?“ ptám se.

„Ano. Nejsem zraněn, ale když vidím, jak skvěle tvůj strážce ovládá umění meče, nehodlám čekat na první krev.“ Rozmrzele Liefovi pokyne a Lief se znovu ukloní. „Nyní tedy, jak bylo slíbeno, můžeš vycházet z věže pouze v jeho doprovodu. S ním se o tvou bezpečnost nebojím.“

„Děkuji, Výsosti. Mám královně poslat děkovný vzkaz?“

Merek vypadá, že je mu trapně. „Bude asi lepší, když s ní promluvím sám.“

„Mereku,“ na chviličku zapomenu, že spolu nejsme sami, „říkal jste, že budete schopen ji ujistit, že budu v bezpečí. Copak ona o tom souboji neví?“

Merek zavrtí hlavou. „Má teď co dělat s mým nevlastním otcem, takže jsem, abych tak řekl, chytil býka přímo za rohy.“ Zacukají mu koutky. „Zkusím si s ní promluvit ještě dnes večer, ale kdybych k tomu snad nedostal příležitost, poprosím tě, abys byla při svých pochůzkách nanejvýš obezřetná. Nebudu tě však již žádat, abys zůstávala ve svých komnatách.“

„Děkuji,“ špitnu.

Princ se ukloní a zadívá se mi do očí. Pak se obrátí k Liefovi.

„Děkuji ti za ten souboj. Přiznám se, že jsem si ho velice užil. Když jsem na svých cestách pobýval v Tregellanu, cvičil jsem se v šermu s tamními vojáky. Vaši muži jsou skvělými bojovníky. Možná bychom si to mohli někdy zopakovat.“

„Jistě, Výsosti,“ ukloní se Lief.

„Doufám, že se opět brzy uvidíme, Twyllo,“ pokyne mi princ a odchází. Jeho strážci odcházejí za ním.

Já s Liefem se vracím dlouhými chodbami do věže. Srdce mi stále ještě divoce buší, a teprve když jsme z doslechu velké síně, mi dojde, že zadržuji dech.

„Myslela jsem, že jsi měl po otci zdědit statek,“ podotknu, když se blížíme k mé věži.

„Ano, ale v Tregellanu není na škodu být připraven k boji. Od konce války každý otec učí svého syna bojovat mečem, nožem i lukem a nezáleží na tom, zda jsou v armádě, nebo ne.“

Otevře mi dveře do věže. „Jsi skutečně dobrý,“ uznám.

„On taky. Překvapil mě.“

„Ale tak dobrý jako ty není.“ Otevřu si sama dveře své mansardy, dojdu k sekretáři a naliji si další pohár medoviny, abych se uklidnila.

„Má paní, myslíte si, že jsem si také zasloužil právo si s vámi připít?“

„Zasloužil sis celou karafu medoviny,“ usměji se a přistrčím mu ji. „Vzhledem k tomu, žes mi vybojoval svobodu.“

„A stačil mi na to jediný den.“ Lief si zvedne karafu k ústům a zhluboka se napije. Přitom sebou nepatrně cukne.

„Jsi v pořádku?“

Lief mi věnuje podivný úsměv. „Myslím, že mě princ zasáhl.“

„Cože? Kdy? To by však znamenalo, že tě porazil?“

„Když mi roztrhl tuniku, možná mě škrábl i do kůže. Dokud se nepodívám, nemohu si však být jist.“

„To by znamenalo, že jsi prohrál, Liefe. Neříci mu to by bylo nečestné.“

Lief se zamračí. „Pokud mu to řeknu, bude vám znovu zapovězeno vycházet z vašich komnat.“

Otevřu ústa a zase je zavřu. Obrátím se k obelisku.

„Možná mi kůži neporušil,“ řekne Lief, zatímco se pokouší dohlédnout si na rameno. „Potřebuji se odebrat do svého pokoje.“

„Proč? Co se děje?“

„Přes tuniku si na rameno nevidím, má paní,“ poznamená Lief. „Potřebuji se podívat na ránu.“

„Já se chci podívat také. Aha…“ Uvědomím si, co se mi pokouší říct, a polije mě červeň. „Jistě, ale – chci říct – nechci – ano, samozřejmě to chápu. Jistě.“

„Klidně se svléknu tady, má paní, pokud se chcete přesvědčit.“

Vzmůžu se jen na tiché přikývnutí. Tváře mi celé hoří.

„Dobrá tedy,“ řekne Lief, otočí se ke mně zády a sundá si opasek s mečem. Upustí ho na zem a pak si jediným rychlým pohybem s heknutím svlékne tuniku.

„No?“ zeptá se. „Krvácím?“

Já mu však nemohu odpovědět, protože se mu nedívám na rameno. K vlastnímu zahanbení totiž nemohu odtrhnout oči od jeho zad, od linie jeho páteře. Je o tolik rozložitější než já. Jak může bez tuniky vypadat tak odlišně? Jak to, že ho jediný kousek oděvu tolik změní?

„Má paní?“ ozve se Lief a natočí se, aby na mne viděl. Všimnu si, jak se mu pod kůží pohybují svaly, a celou mě polije horkost.

„Omlouvám se,“ zamumlám, příliš zahanbená na to, abych se mu podívala do očí. „Otoč se.“

Musím se postavit na špičky, ale při pohledu na jeho rameno mě zalije úleva. Bude sice mít modřinu a kůži má trochu sedřenou, ale nekrvácí. Nedopustil se žádného podvodu.

„Nekrvácíš,“ ujistím ho spěšně a můj hlas zní zastřeně. Rychle si odkašlu. „Škrábl tě, ale ne do krve – vypadá to však, že budeš mít do rána pořádnou modřinu.“

Lief se obrátí k mému zrcadlu a zkoumá ránu a mně sklouznou oči k jeho klíčním kostem a znovu zčervenám. Otočím se k němu zády, přejdu pokoj k sekretáři, jediným loknutím vypiji zbytek medoviny ze sklenky a doliji si. V komnatě je najednou strašlivé horko, takže otevřu okno a nadechnu se chladivého nočního vzduchu.

„Omlouvám se,“ opakuji, aniž bych si byla jistá, za co vlastně.

Nedívám se na něj, dokud nezaslechnu šustění látky, jak si znovu obléká tuniku.

„Nic se nestalo. Znamená to, že jsem nelhal ani nepodváděl. A to je dobře. Nemusíte na mě princi žalovat.“

„To bych nikdy neudělala,“ ohradím se.

Lief prostrčí hlavu límcem tuniky a zatváří se překvapeně. „To by však byla lež. Byl by to hřích.“

„Ale jen malý,“ špitnu s bušícím srdcem, zvednu si k ústům sklenku s medovinou a už podruhé ji vypiji na jediný zátah. Třesou se mi ruce.

„Děkuji, má paní.“

„Twyllo,“ vyhrknu. „Když spolu budeme sami, můžeš mi říkat Twyllo. I to sis zasloužil.“

„Twyllo,“ splyne mu ze rtů a já se zachvěji. „Měla by sis odpočinout, Twyllo. Zítra nás čeká namáhavý den. Koneckonců, bude to první den tvé znovunabyté svobody.“

Podívám se na něj. Když si přetahoval přes hlavu tuniku, uvolnila se mu z vlasů stuha, kterou je měl svázané do ohonu, a já přemítám, jaké by bylo se dotknout těch uvolněných pramínků, omotat si je kolem prstů. Přejdu k němu jako náměsíčná, zvednu ruku a držím ji ve vzduchu pár centimetrů od jeho hrudi. Oba se na ni zadíváme a pak je to Lief, kdo ustoupí o krok dozadu, a já sevřu prsty, jako by mi ani nepatřily.

„Dobrou noc, Twyllo,“ zašeptá Lief. „Ať se ti zdají samé dobré sny.“ Ukloní se a tiše za sebou zavře dveře.

Já sklopím oči ke své zrádné, nebezpečné ruce.

Je to zoufalá, neklidná noc. Ve snu i v bdělosti vidím jen jeho vlasy a znovu cítím tu nepřekonatelnou touhu se jich dotknout, myslím na jeho ramena a záda a na to, jak hladkou má kůži. Chtěla jsem se ho dotknout, ale kdybych to udělala, byl by teď mrtvý. Nedaří se mi nalézt polohu, v níž bych vydržela ležet víc než pár minut, a pokaždé, když se pohnu, místnost se kolem mě zatočí a já se musím posadit. Nejspíš to mohu přičíst na vrub medovině. Vypila jsem tři poháry na prázdný žaludek a po všech těch obavách o Dorina a vzrušení ze souboje mezi princem a Liefem se není čemu divit, že jsem se přestala ovládat. Ale hluboko uvnitř vím, že je to lež, další lež. Nebyla to ani medovina, ani rozčilení, co ve mně vzbudilo touhu se Liefa dotknout. Když jsem po jeho odchodu pohlédla do zrcadla, spatřila jsem ve svých očích touhu a chtíč, jasný, sladký chtíč. Takovou touhu si nemohu dovolit, protože jsem zaslíbena princi, a kdybych se někoho dotkla, zabiji ho.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .