Z francouzského originálu přeložila Dana Melanová.

Copyright © Editions Denoël, 2015

Cover photo © Andrew Kovalev, ckovalev.com

Published by arrangement with Literary Agency „Agence de l’Est“.

Translation © Dana Melanová, 2015

Pro Něj,

hezkou bílou šíji, krásné černé vlasy.

Pro ostatní muže samozřejmě také.

Ach, miluju vás.

Tongues tied under the moon

My love is a room

Of broken bottles and tangled webs

Beck

Sing it again

Drifting, drowning,

In a purple sea of doubt,

You wanna hear she loves you,

But the words don’t fit the mouth

You’re a loser,

A rebel,

A cause without,

But don’t think me callous

Sixto Rodriguez

Jane S. Piddy

Láska k rodičům se nedá vyjádřit slovy, láska nejmírnější, a přitom nejprudší, jaká existuje. Existuje láska rodičů k dětem a dětí k rodičům a pak všechny lásky ostatní, které sice nejsou o nic slabší, ale nemají a nikdy nebudou mít v sobě onu slepou samozřejmost. Kdysi jsem měla dojem, že mí rodiče, mé sestry Anaïs a Madeleine a já jsme přišli na svět jeden pro druhého. Ta formulace má v sobě cosi naivního a ufňukaného, ale ve chvíli, kdy mě toto zjištění udeřilo, jsem v sobě pocítila nesmyslnou křehkost. Sestavila jsem seznam všech, které miluju, a není jich mnoho, vůbec ne. Ujišťuju vás, že okolní svět najednou vypadal jako ohlušující prázdnota.

Narodila jsem se ve znamení, které miluje cestování; možná právě tahle touha po cestování a po samotě, tedy vlastně po nezávislosti – tyhle sklony mají všichni Střelci, které Bůh stvořil – se ve mně neúprosně drobí. Nikdy jsem se necítila jako menší Střelec, než když jsem cestovala za svou rodinou, nikdy nejsem méně nakloněná dobrodružství, než když brázdím Francii, abych sehnala dohromady svůj kmen do pevné a stálé diaspory. Zpoždění vlaků, kavalkády, jen abych chytila spojení, slézová barva na čepicích průvodčích… to všechno přeměňuje čtyřhodinovou cestu na nekonečné putování, z něhož se zachráním, až když konečně sedím na posteli pro hosty, přisátá k pokrývkám, které voní mými rodiči, ať jedou kamkoli, ať jsou kdekoli. A to to ještě říkám jen proto, abych správně dokončila větu, v hloubi duše jsem přesvědčená, že cesta nikdy neskončí, dokud tahle část ukrytá hluboko ve mně, zoufale ztracená a pohyblivá, trochu nevybledne. Zavazadlo pořád zavěšené na paži jenom zhmotňuje neurčitý pocit, v němž jsem neustále ponořená.

Spojení spousty věcí vyvolává nezvládnutelnou úzkost. Dlouho jsem netušila, kde se ta úzkost ve mně bere, a dosud nevím, co opravdu znamená, ale je mi jasné, že jsem skrývala za chlapy a za knihami, za mnohými grandiózními a předstíranými teoriemi samostatnosti nepřekonatelnou hrůzu z toho, že přijdu o rodiče.

Co se mohlo stát? Ztratili mě někde na procházce, zapomněli mě vyzvednout ze školy, chtěli mě někomu prodat, když nemohli na konci měsíce vyjít s penězi? Copak bych jinak mohla mít tak živou vzpomínku na to, jak mě už ve čtyřech letech spaloval strach z jejich ztráty?

Nemůžu o tom s nimi mluvit, a přitom by se mi nesmírně ulevilo. Nemůžu s nimi o tom mluvit, protože jsou smrtelní jako všichni a jednoho dne to tady zabalí: umřou. Kdybych o tom s nimi mluvila, smrtelní by byli stále, a jejich bezmoc vůči osudu, zkombinovaná s tou mojí, by mě rozesmutňovala až k pláči. Takže to vypíšu, protože za sto let, až už nezůstane nic ze mne ani z nich, najde tuhle knihu nějaká dívka, která se mi bude trochu podobat a bude prožívat stejné úzkosti. A možná se bude cítit méně osamocená, pokud zjistí, že všichni blízcí, které miluje, jednou zemřou. Kniha na to kašle. Ledově klidná čeká na stejné polici, jestli do ní ještě napíšu něco, co se mi zlíbí. Kniha nikdy nepocítí smutek ani frustraci před řádky, které do ní kladu. S knihou ani nehne fakt, že mí rodiče jednoho dne zemřou; ví to a vůbec to na ni nepůsobí.

Už vidím na jejich tvářích, jak by je vyvedlo z míry, kdybych jim jednoho dne řekla, že mě už celých dvacet let ubíjí jediná věc, přitom mě neoddělá úplně, totiž pochopení, že jsou smrtelní. Nepotřebuju si v jejich očích přečíst potvrzení toho faktu. Určitě bych se bála, že se přede mnou rozplynou jako dým, jako by stačilo, že to vyslovím, a už se trochu začnou ztrácet. Jako malá jsem měla takový sen. Každopádně se mi zdál jednou ve čtyřech letech a mám dojem, že potom se mi ten sen opakoval celý život, protože si ho vybavuju velmi živě a se všemi podrobnostmi. Jsem před radnicí 14. obvodu a duchové mých rodičů levitují ve dvou obrovských otevřených škeblích. Zoufalá a v slzách se ptám maminky, proč musí odejít. „Zeptej se táty, jsem unavená,“ odpoví mi a pomalu se rozplyne jako obláček dýmu. Pak je konec. V tu chvíli se probudím, vzlykám a utíkám do jejich ložnice, probudím je a v úzkosti přitisknu ucho k jejich břichům.

Dvacet let už žiju s tímhle pocitem dočasnosti a strašlivé bezmoci. Dokonce i v okamžicích naprostého klidu a naplněnosti je moje štěstí stále poznamenáno jistotou, že brzy nastane konec. Ať to přijde brzy nebo ne, je to nevyhnutelné.

Je to trapné, uznávám. V jednadvaceti letech bych si už mohla dovolit ten luxus a vypořádat se se vztahem k otci tím, že budu šukat jeho vrstevníky (už se stalo), nebo schválně nebrat mobil, když mi volají, abych přetrhla pupeční šňůru (taky už jsem to udělala). Mohla bych a dokonce bych měla je opustit a rozprášit do všech čtyř světových stran, vzbouřit se, i když jsem to nikdy nepotřebovala, nedusili mě, a odpoutat se od nich. Trpím tou nejobyčejnější a nejnaivnější neurózou, jaká existuje, a musím zkonstatovat, že jsem se od svých čtyř let nikam neposunula. Skoro se to stydím napsat, ale nedokážu svoji situaci vysvětlit, neumím ji rozebrat jinak, než když vybalím tuto holou pravdu: mám strach, že ztratím rodiče. Všechno, co je ve mně lidského, se tomu vzpírá a je mi zle při prostém pomyšlení, že je jednou ztratím.

Pro rodiče musí být těžké skrývat před svými dětmi fakt, že jsou lidské bytosti. Stačí několik vteřin uvolnění ve chvíli, kdy jsou zaujati jeden druhým, a už se proviňují tím nejhorším způsobem, kdy se každý omyl z jejich strany stane traumatem, kdy každé jejich gesto nechá v paměti dítěte hlubokou stopu, jako když se prst zaboří do měkkého těsta. Zkurvená práce! Dvacet let předstírají, že jsou dokonalí a nic se jich nedotkne, a konečným výsledkem jsou psychicky churaví potomci, kteří neprojevují žádný vděk k rukám, co je celá léta živily, někdy i s velkým úsilím.

Člověk se musí naučit jedné věci a já přiznávám, že ji ještě dostatečně neovládám. Neměl by se dívat na věci kolem sebe přes clonu průsvitného papíru. Když se dobře soustředím, chvílemi se mi daří rozeznat ve svém otci a matce muže a ženu, jakými skutečně jsou a jakými by byli, kdybychom se Anaïs, Madeleine a já nenarodily nebo narodily jinde. Na chvilku se odpoutám od vztahu dítě-rodič. Znám je však příliš dobře, než aby se mi to dařilo. Šílená láska, jakou k nim chovám, je příliš silná vzhledem k tomu málu, co o nich vím. Možná dospělost začíná právě tímhle silným zklamáním, které vrací pohled na lásku. Nebo možná nemá být láska k rodičům podrobena otázkám, nemá být ničím rušena, má se nechat pěkně v teple, nakynutá lžemi a iluzemi, které jsou duchovní potravou dětí. Nemůžu s nimi o nich mluvit. Můžu o nich mluvit s vámi? Protože vy mě neznáte. Kašlu na to, že vypadám jako dítě. Kašlu na to, že vypadám jako cvok. Kašlu na to, že už nejsem sexy. Měli jste dceru v mém věku. A jste nešťastní, tak můžete chápat. Můžu s vámi mluvit?

When my love

Stands next to your love

I can’t compare love

When it’s not love

It´s not love, it’not love

Which is my face,

Which is a building,

Which is on fire

On fire.

Talking Heads

Love/building on fire

Všechno začíná jednou v létě, silná a křehká vzpomínka na to léto dojímá jako chvíle v dětství.

Nedávno rozvedený Emmanuel, strašlivě sešlý a těžce snášející úlevu, kterou tak vyhlížel po letech vytáček a váhání, si vybral Jih jako únikovou cestu a své nejvulgárnější přátele, aby ho rozptýlili. Ale léto ho deprimuje až do okamžiku, kdy jednou v úterý večer za bouřky dorazí Alice.

Na pláži v Pampelonne vypadají všechny dívky mladší a pěknější než kdy jindy. Emmanuel se každopádně nikdy necítil tak starý a tak málo atraktivní. Odejde z večírku, kde se mu nevychované ruské dívky z eskortní služby skoro smály do očí, a skončil noc úplně sám, nespal kvůli ptačímu pípání a kvůli neuhasitelnému chtíči, frustrace ho vyčerpávala. Nejasně trpěl při pohledu na dvojice mladých lidí, kteří za sebou běhali v líných vlnách Středozemního moře, a připravovali se tak na jodizované večerní páření.

Celý začátek sezony probíhal podle téhož trpkého modelu: přátelé, růžové víno, frustrující večírky, pohrdání sebou samým, když šel kolem zrcadla a předtím si už dvě hodiny kladl otázku – proč oni a ne já. Tohle léto stejně jako všechna předchozí páchne testosteronem. Dívky se proplétají mezi matracemi na pláži a míjejí vás tak těsně, že skoro cítíte jejich vůni zpod tenké látky bikin. Kupy nahých ňader všech tvarů a všech postavení se mu míhají krůček od obličeje, nepřetržitě se chvějí a pobuřují svým erotickým nábojem. Emmanuel leží na slunci, zavírá oči a nechává se unášet sněním, jako by kouřil vodní dýmku; zdá se mu o červencové amazonce, která se k němu přivine, obratně si sundá plavky a odhalí rozkrok. Válí se po něm, nemá křestní jméno ani obličej, jenom dvě hebké, vysoko položené malé kozy. Teplota vzduchu je ničím ve srovnání s horkým a lepkavým svěrákem její malé voňavé frndy. Sténá, je vlhká po celém baculatém těle, jehož záhyby vydávají lascivní vůni.

Emmanuel se obrátí na břicho, aby skryl zuřivou erekci, imaginární upírka právě v jeho představách zařvala, přilnula k jeho ptáku a zavrčela vraž mi ho tam. Mezi jejím hrdlem a kundou jako by nebyl žádný rozdíl v hloubce, obě ty propasti jsou hebké a chvějivé jako vzduch, kde se opojivě mísí vůně opalovacího krému, potu a levandule. Dokonce i dívka na vedlejší matraci, na níž není nic zvlášť okouzlujícího, ale je živá, protahuje se, s němým výkřikem zvrátí obličej dozadu a na chvíli vystaví slunci prsa chvějící se na hrudním koši, jako by prožívala smyslnou křeč.

Je léto a celý svět unisono šuká kromě Emmanuela, jehož osamocené erekce jsou stejně slavné jako neškodné. Unavuje ho, jak je celý den zabouchnutý do krásek všech ras a všech společenských tříd, které by se propadly hanbou, kdyby někdo na eskalátorech v metru zahlédl kousek jejich kalhotek, a tady se dva měsíce v roce předvádějí ze tří čtvrtin nahé – o jaký letní klid a odpočinek tu vlastně jde?

Každé odpoledne kolem šesté, když se vedro nakumulované v rozpálené zemi vrací zpátky do vzduchu jako latentní a nelítostná říje, chodí Emmanuel a jeho přátelé na aperitiv. Stůl postavený přímo na pláži je příležitostí k bedlivému, žádostivému pozorování krásek, které nakonec skáčí do vln. Stéphane Haddad a jeho medvědí vrčení mají odzbrojující úspěch, některé ty holčičky zamrkají a odběhnou se smíchem, jakmile začne zvedat svůj impozantní zadek z křesla. Ale na to Haddad kašle; jakási tajemná a výsostná síla mu každý večer plní postel a tenhle neplodný lov o šesté večer je čistě okrasným tréninkem. Člověk by řekl, že si cvičí hlasivky; stále stejný alarmující hlas, když jde kolem nějaká dívka, jako by si vybíral z jídelního lístku. Emmanuel předstírá, že to neslyší.

Haddad má zálibu v malých ňadrech, také toho úterního večera věnuje nezvyklou pozornost a něžný zájem mladé krásce s pružnou chůzí, špičatými ňadry a dlouhými těžkými vlasy, které jí při každém kroku lascivně hladí záda. Haddad vyplivne jakousi směs arabštiny a francouzštiny, z níž lze zachytit jenom okouzlení, a mladá žena se na okamžik otočí k jejich stolu a mimoděk ukáže světlé chloupky, které jí pokrývají celé tělo. Navzdory křivce jejích boků, které jsou naprosto nezaměnitelné a rozpoznatelné mezi tisícem jiných, ji Emmanuel hned nepozná; to ona první na něj upře své obrovské oči a dívá se na něj jako dalekohledem vytvořeným z dlaně ruky a Emmanuela okamžitě napadne, že se k němu možná vrací štěstí. Je to nepravděpodobné, nic vám nespadne jen tak zničehonic do klína; a ona se teď přibližuje, jako by ji k němu přitahovala neviditelná nit, široce se usmívá a není pochyb, on je jejím cílem a Haddada to zklamání málem dožene k slzám.

Emmanuel ji spíše než podle čumáčku pozná podle vůně jejího potu, nejasné směsice klasické toaletní vody Guerlain a živočicha vyhřívajícího se na slunci, vůně lehce trpké v podpaží. A pak se ozve ten hlas, současně zastřený i jasný, mladý a radostný, který patrně nic na světě nemůže rozesmutnit:

„Celý den ležím deset centimetrů od vás a nic? Ani dobrý den?“

Sotva má čas otevřít ústa, když se ho lehce dotkne rukou, kočičí pacinkou, v níž se dají tušit drápky:

„Dobrý den, Emmanueli.“

Je to blažená doba, kdy v sobě Alice přiveze Paříž plnou příslibů; je posměvačná a vtipná, má v sobě odzbrojující odvahu dívek, které při dospívání zhubly o deset kilo a všechno se jim zdá božsky dostupné. Očima rejdí všude, nic jí neujde; je na prázdninách u matky a brázdí Pampelonne na skútru se svými dvěma sestrami; jejich jedinou starostí je cena benzinu a začátek školního roku v září, který je ještě vzdálený a matně hrozivý. Alici je dvaadvacet, když si kupuje pivo, žádají ji o doklady, ale ona se jen drsně ušklíbne jako obchodník s drogami, který je v branži už půl století. Kouří na pláži a skrývá se za vůní vajgla, aby oklamala každého; na droze ještě není závislá, je to provinilá rozkoš podobně jako masturbace, vyvolává u ní nekonečný bláznivý smích. Pod plavkami jí stydká kost vykresluje výjimečně krásný hrbolek, s nímž si hraje a hraje až do vyčerpání. Muži jí vůbec nenahánějí strach, natřásá se a libuje si v jejich společnosti jako ryba ve vodě, drzá, duchaplná, Emmanuelovi stále provokativně vyká.

To tedy strávili léto!

Jakmile se objevila, nastala prázdninová teplota; každý den v dálce vypukla bouře a vůně borovic a levandule byly až děsivě opojné. První večer, který odstartoval všechny ostatní, přijme Alice Emmanuelovo pozvání na večeři v Saint-Tropez. S ní se znovuzrodí rozkoš ze svádění, spěch, aby večer už skončil a došlo k něčemu mnohem kouzelnějšímu než jakékoli jídlo. Emmanuel bydlí v obrovské Haddadově vile, ale ze zdvořilosti si najme pokoj, malý ubohý pokojík, jakému by se jakýkoli turista vyhnul, někde na výšinách Massif des Maures. Je tady jen postel, rozviklaný stůl a dvě židle, skutečný začátek Zolova Zabijáku, pokojík, jaký Alice rozsvítí svou živočišností. Emmanuel o ní ještě nic neví, netuší, co ji rozesmutní, přivede do rozpaků, nebo rozesměje, zná jenom slova, co cedí mezi zuby při orgasmu, dohaduje se, co schovává za tím dokonalým odevzdáním; to cosi ji musí celou pohlcovat. „Tohle mi nikdo nikdy neudělal,“ opakuje v extázi při každém Emmanuelově gestu a Emmanuel má erekci jako zřídkakdy předtím.

Jeho přátelé, s nimiž o Alici nikdy nemluvil, si myslí, že jde o nějakou přechodnou záležitost, o šukačku se stážistkou, kterou náhodně potkal a slouží mu k ukojení letní říje. Ona postupně každým dnem zajíždí se svým skútrem dál na pláže v Pampelonne, až se jednoho krásného rána s náručí plnou zákusků objeví v Haddadově vile; Emmanuel nejdřív neví, jestli má na ni žárlit, ale pak se rozhodne, že si vychutná něhu a životnost její přítomnosti, která ho vlastně k ničemu nezavazuje. Všechno, co Alice vyžaduje na oplátku za svůj smích, vtipy a hudbu, jíž naplňuje zahradu, je šukačka v šest hodin večer – jako by měla v útrobách jakési neselhávající hodiny, denně přesně v šest se vytratí od bazénu. Není k nalezení. Začne dlouhá partie hry na schovávanou. Alice se chová jako doma, proniká do nejopuštěnějších, nejpochybnějších místností. Prozrazuje ji jenom tiché pleskání bosých nohou o dlažbu, pohybuje se jako fantom. A pak v jedné ložnici, kde nemají vůbec co dělat, kde jsou lůžka ustlána už celá léta, je najednou Alice nahá, na těle plavky vytištěné v negativu. Její malá baculatá pička je ještě vlhká po odpoledním koupání, voní chlórem, sluncem, ale nad tím vším je ještě něco vlastní dívkám, jejich společný jmenovatel, něco mezi lesním podrostem a mořskými hlubinami. Kalhotky od plavek jí připlácly pysky do blaženého úsměvu, skoro jako když se tvář přilepí na okno a chybí jí vzduch; ve vlhkém tichu, zdůrazněném vzdechy, jí Emmanuel pysky jemně narovná a pička nabere svoji správnou barvu a tvar, škvíra na chvíli zívá, vydechuje, dlouho musela dech zadržovat. Tenhle aperitiv dostane Alici do stavu blízkého vyčerpání, je na pokraji pláče, když se Emmanuel dotkne jejích roztažených pysků, zuřivě zabručí, když do ní konečně vnikne a drží jednu její nohu za kotník jako mladého zajíce. S rozkoší se oddává všem neřestem: stačí jediný pokus, jediné velitelské stisknutí šíje, a hned si nechá strčit úctyhodný počet prstů do zadku – poprvé vyvrcholí, je otevřená dokořán, sotva se dotkne dvěma ztuhlými prsty svého klitorisu. Chvěje se jako uschlý list, Emmanuel má rovněž stahy, a přitom jí šeptá do ucha, že jí tam jednoho dne strčí celou ruku.

Po souloži jsou její stydké pysky pod plavkami víc vidět; Emmanuel se obává, aby si toho přátelé nevšimli, ale nikdy nic neřekne, protože by ho Alice považovala za paranoika, ona totiž nemůže vědět, že tento detail Haddada a všechny ostatní chlapy přímo bije do očí a že ho zaznamenají dříve, než uvidí ji. Ostatně se na ni i bez toho dívají s chtíčem v očích, Alice se tu navíc stále promenuje s nahými ňadry. A Haddad, který vlastně umožnil tohle páření, se domnívá, že má právo každý večer Emmanuela plísnit, když Alice odchází:

„Debil, kdo jí dovolí, aby se vrátila domů! Já bych ji pomalu mrdal a znovu mrdal až do rána a možná ještě chvilku i potom.“

Ve chvíli ticha, které následuje po takovém komplimentu, si Emmanuel uvědomí, že by mohl na Alici žárlit. Navzdory tomu, že ho jistým způsobem vzrušuje, když vidí, jak všichni sledují chvění jejích malých prsou, a přitom nikdy neucítí v dlaních její ztvrdlou bradavku, i když tohle zlomyslné vzrušení vlastně tvoří předehru následujícího milování, cítí Emmanuel ke svému velkému údivu zárodek jisté touhy: touhy udeřit pěstí Haddada do ksichtu, když mu každý večer neúnavně předkládá své stylistické, lehce vyšperkované variace.

Jednoho bouřlivého večera odveze Emmanuel Alici na dva dny do Porquerolles. Na tomhle ostrově se nedá dělat nic jiného než šukat, ale s Alicí by to bylo méně nudné než s jakoukoli jinou, protože ona ovládá jedno umění: každý den zmizí na dvě tři hodiny, takhle vychází dopředu vstříc Emmanuelově potřebě samoty. Za tuhle taktnost jí je zprvu vděčný, ale brzy ho začne nevysvětlitelně rozčilovat. Nikdy není daleko, najde ji u bazénu se sluchátky, kde jí řvou do uší White Stripes, nebo ve městě na kole s košíkem plným nektarinek, na pláži u moře uprostřed rodin nebo někdy na konci podrážděného a nervózního hledání prostě v koupelně s muzikou v pozadí – neslyšela, že ji volá, už je to dlouho?

Noci ubíhaly rychleji než dny. Emmanuel, udivený svou nevyčerpatelnou schopností erekce, provede test, položí svůj dosud měkký penis na spící Alicinu pičku; okamžitě ztvrdne, ale není to ani tak tím dotykem jako spíš vůní jejího dechu, a jakmile se mu péro zachvěje, Alice se napůl probere ze svého neuvěřitelného spánku a zjevně nedokáže rozpoznat, jestli se jí to ještě zdá nebo ne. V tu chvíli bývá nejpokornější, okamžitě roztáhne oběma rukama hýždě a sténá přitom zmatené nesmysly, zuřivě čapne jednou rukou po vulvě a chlupech a obrovský ocas s udivující snadností vklouzne do její schizofrenní pičky. V těchto okamžicích mívá v modrých očích záblesky, v nichž se dá číst odzbrojující poddanost. Když jí Emmanuel stiskne hrdlo a jemně jí drtí průdušnici, mísí se do toho poddanství teatrální děs, ale Alice neudělá žádný obranný pohyb, neunikne jí žádný protest ani šeptem. Většinou je to jazyk sexu, který ji odstrašuje, celá se schoulí, zakutá hlavu do polštáře, ale dává si pozor, aby nechala ucho venku. Nelze ji přinutit k řeči, hrozby nebo rány jí přinášejí rozkoš, ale nepronese ani slůvko. Když se však probudí, hned jak otevře oči, pozpěvuje si ještě napůl spící nekonečné věty plné chlípných slov, na něž si potom nevzpomíná. To Emmanuel jí je připomíná a Alice se ze slušnosti zvedne na jedné noze a vyptává se, není to trochu dlouhé, šukej mi kundu svým velkým pérem.

Šukej mi kundu svým velkým pérem, šukej mi kundu svým velkým pérem, opakuje zamyšleně a obléká se, tahle melodie má v sobě cosi hypnotizujícího, když Emmanuel zavře oči a Alicina vůně, pikantní pot mezi jejími hýžděmi, se stane celým světem.

Tenhle celý svět nemá nic společného se světem, kde žijí ostatní. Když Alice odjede o týden později do Paříže, upadne Emmanuel do nesnesitelné nudy, je to teď ještě horší než jeho dřívější roztržitost. Volá mu velmi pozdě večer, když ví, že je sám, její hlas je podmalován hlukem velkoměsta, aut a vzrušením začínající noci. Sto kilometrů odtud si Emmanuel připadá jako v klášteře, cítí úzkostný hlad po Paříži, který přepadá Pařížany na počátku srpna. Má dojem, že se pěkná část jeho života v tuto chvíli odvíjí ve zmateném Alicině vyprávění s klaksony vozů v pozadí. Jdou k sobě dokonale, Alice a Paříž, člověk by skoro řekl, že Paříž mluví rozkošným trylkem Alicina smíchu. Jednou odpoledne mu pošle svoji fotku a za ní jsou vidět trámy stropu, kousek okna a v něm slunečná obloha. Ze všeho je cítit Palais-Royal a současně šustění kalhotek spouštěných na stehna. Píchnutí v břiše se znepokojujícím způsobem podobá lásce.

V předvečer jeho odjezdu do Paříže mu Alice zavolá, ale on není sám. V salonu přiléhajícím k ložnici, kam se uchýlil, štěbetají holčičky ještě mladší než ona, jestli je to panebože vůbec možné, které někde sebral a přivedl sem Haddad. Emmanuel ví, že Alice je slyší. Na několik vteřin se odmlčí, a když zase začne mluvit, je zjevné, že už nemá tak dobrou náladu. Má však v sobě ostych nebo inteligenci, že se nezmíní o ostrém smíchu, to on se začne brodit ve vysvětlování, že jsou to kamarádky; popadne ho děsivý strach, že by ji mohl ztratit kvůli holkám, které ani nechtěl ojet.

„Nebuď jako Haddad,“ usměje se Alice s předstíranou přísností, ale stejně je trochu dotčená, z jejího hlasu je to cítit.

„Ty jsi moje jediná Haddaderie.“

To jsou poslední slova, co si vymění po telefonu: den nato dorazí Emmanuel prvním vlakem na Gare de Lyon. Je půl desáté, na nástupišti se setkávají rodiny a páry s výbuchy radosti. Děti křičí. Jakýsi otec přišel pro ženu a dcerku s kojeneckou lahví plnou teplé čokolády. Zasmušilý a ospalý Emmanuel za sebou táhne kufr. Sehnat taxi, vrátit se domů, spát. Zavolat Alici a potom – podivné, při tom pomyšlení se mu zachvěje dříve srdce než pták.

A u východu z nástupiště přitáhne jeho zrak barevná skvrna s blonďatou džunglí na vrcholu; Alice je tady, drží dva pohárky kávy, z níž se kouří, zářivě se směje a oči má obrovské jako žena námořníka. Dívá se na ni, jak pokládá kávu a tašku na zem a napíná své drobné panteří svaly, aby mu skočila do náruče. Emmanuel najednou miluje Paříž, jak ji ještě nikdy nemiloval, její olověnou oblohu, její odporný vzduch – říká si v duchu, proč odtud odjížděl na tak dlouhou dobu, jak si mohl na jedinou vteřinu myslet, že bude jinde šťastnější než v tomhle neustále vřícím, špinavém a šedivém kotli, občas jako dnes ráno lemovaném sluncem a dívkami jako Alice.

Alice, Alice. Ještě je prázdninově opálená a v očích už má onu smyslnou vážnost, jaká už ji neopustí, jako by za těch několik dní dospěla. Emmanuelovi připadá jenom krásná, ještě ne nebezpečná. Jediné hmatatelné nebezpečí spočívá v jeho touze: už ji nikdy nechce opustit, nejradši by ji odvedl k sobě a uvěznil ji tam. Jako by to Alice cítila, šeptne mu na krk jako opilá láskou:

„Unes mě. Odveď mě k sobě. Nechci se vrátit domů.“

A tak, aniž jsou si toho vědomi, končí období nevinnosti a půvabu.

Ráno je Alice utahaná, ale stojí na nohou s lodičkami na jehle v ruce, vypadá to, že co nevidět zmizí v pootevřených dveřích. Zaváhá. Má strach, že se opět octne na ulici, má strach z lidí, z rodičovského bytu, z toho, že ji uvidí.

„Mysli na svou postel,“ zívne Emmanuel, který už se rozloučil s představou, že se ještě někdy vyspí. Alice se zasměje, zní to jako výkřik hrůzy. Chvěje se. A náhle se zhroutí na tlustý koberec, šaty se rozloží kolem ní. Emmanuel se ani nepohne, slyší ji, jak přerývavě oddychuje, cítí, že upřeně zírá do stropu. Z té drobné pulzující mrtvoly se ozve chraplavý hlas – vážnost v něm je děsivá. Emmanuel v šeru a v momentálním nervovém rozpoložení cítí, jak mu na několik vteřin ztuhne krev v žilách:

„Nevidíš, Emmanueli, jak je svět nevlídný? Jak je tenhle svět bez naděje?“

„Neblbni,“ odpoví hodně stroze, protože cítí, jak do něj proniká Alicina úzkost. Alice je s ním totiž dosud svázaná oním telepatickým poutem narkomanů, které spolu nechali příliš dlouho zavřené o samotě.

„Víš to dobře. Tenhle svět je prázdný, marný, zbytečný…“

Následuje nekonečný povzdech jako předzvěst pláče:

„… tenhle svět je mrtvý. Celý svět je mrtvý.“

Její drobný obličej se vztyčí u lůžka, vlastně jenom jedno modré oko, které se na něj naléhavě upírá:

„Lidi jako ty a já jsou jedinými živými bytostmi uprostřed mrtvého světa.“

„Máš depku, to přejde, uvidíš.“

Já mám taky depku, pomyslí si Emmanuel, přestaň. Protože slovo smrt je najednou čím dál méně snesitelné.

„Jsem dokonale při smyslech,“ odpoví Alice nelítostně. „Jsme jediní, kdo pochopil, co je to život. Všichni tihle lidé na ulici, kteří utrácejí osmdesát procent svého času a mozkové kapacity v práci, která je ani nebaví… opravdu si myslíš, že pochopili něco ze zázraku a prokletí toho, že člověk žije? Jsou mrtví. Hýbou se, ale mohli by se stejně dobře zmítat v rakvi tři metry pod zemí. Ty a já jsme jedinými živými lidmi, kteří aspoň vědí, oč jde… a právě to mi připadá děsivé.“

Vystrčí své oblé, horké stehno, čišící životem, na pokrývku zpustošeného lůžka, je jí jedno, jaké pachy kolem ní poletují.

„Nejmíň třikrát denně mám chuť řvát. Na ulici, v metru, všude. Vždycky mě zadrží jedině strach, že ostatní nepochopí. Ne, svět nevyjde ze své letargie.“

Vine se k Emmanuelovi, nevyhnutelná jako smrt, malá a současně velká:

„Tobě se to děje taky. Vidím to. Hned jsem to viděla.“

Sedí se zkříženýma nohama, ani si nevzala kalhotky, které od včerejška nebo už od předvčerejška visí na klice od koupelny. Dlouhé pysky její pičky vypadají stejně zoufale a schlíple jako ona, ale tenhle pohled je spíš uklidňující.

„Máš depresi, Alice.“

„Nemám žádnou depresi, říkám pravdu. Proč si myslíš, že jsme tak sami?“

„My jsme sami?“

„Neexistuje přece jiný důvod, proč jsme tady spolu.“

„Měli jsme chuť šukat.“

Alice se rozchechtá.

„Nic jiného? To si klidně řekneš jen tak? Mohl bys mě klidně šukat ve své kanceláři. Nic tě nenutilo, abys nás oba zavřel na dva dny v tomhle bytečku. Moje přítomnost tady tě doopravdy neotravuje, dává ti jistotu. A když tě otravuje, pak jen proto, že víš, že říkám pravdu. Lžu v mnoha věcech, ale v téhle nelžu. Ne tobě. To bych si neodpustila.“

„Proč ne mně?“

„Protože ty znáš pravdu. Nepovažuješ sex za hru nebo za něco posvátného.“

„Ale sex je posvátný.“

„Rozkoš je posvátná. A je posvátná jen v tom smyslu, že je to jediný úkaz, který dokáže dát člověku na pár prchavých okamžiků jistotu, pomůže mu zapomenout na nevyhnutelnou smrt a na smrt všech, které miluje. Protože život je vlastně jenom tohle. Sedmdesát, osmdesát let a všechno jde do háje. Sex neměl nikdy nic společného s čímkoli jiným. Sex, vlastně rozkoš, je jediná věc, která má na tomto světě cenu. Vypadám jako chlap, když to říkám, co? Všichni jsme otroky stejné věci. Muži jsou otroky své žízně po pičkách, já jsem otrokyní mužské erekce. Svádění. Vyhovuje mi, že jsem zredukována na systém otvorů, které chtějí být všechny naplněny. Nevím, čím bych mohla být zajímavější. Nebo konstruktivnější.“

Emmanuel se pokouší co nejvíce omezit nepřetržité cukání v očích, aby se na ni mohl dívat, na tu Alici, která ho najednou znechucuje víc než kdy jindy. Alici, jíž se přejídal dva dny a dvě noci, až mu z toho bylo zle od žaludku, Alici, která se podobá zvířátku staženému z kůže, z něhož zůstaly jenom pečlivě olízané kosti. Mladá, tak mladá, a tak vážná. Ten zmatek, který tvoří život v ní. Dvaadvacet let a je stará jako svět a jediné, co v ní zbývá z nevinnosti, je její neschopnost rezignovat, její přesvědčení, že v nevyhnutelné rezignaci není možné štěstí.

„Myslíš si, že jsem praštěná?“

Dlužno přiznat, že je to pokušení. Bylo by to dost dobré vysvětlení. Každopádně jednoduché.

„Musíme se vyspat, Alice.“

V koupelně se rozední, světlo je až obscénní. Alice zavře oči bolestí před slunečním paprskem a schoulí se jako zraněná.

„Řekni mi, že víš,“ zašeptá slabě.

„Vím.“

Navzdory svému rozjitřenému smyslu pro symboly nevidí, nemůže to postihnout, že její tělo, takto zkroucené, nahé, růžové a něžně pevné, představuje samo o sobě zapomnění, nezávisle na tom, kolikrát ho její malá ústa poruší, když ho připomenou. Ona sama v sobě nese problém i řešení. Nicota plná slibů je tady, v ní, v jejích hebkých a teplých hlubinách, v jejím neuhasitelném odevzdání.

„Vezmi si tohle.“

Převrátí se na záda, malá neklidná ňadra se k němu vzpínají v očekávání. Má ústa otevřená, víčka zavřená, Emmanuel jí vloží do úst dvě tabletky valia – ten dotyk je prudce vzrušivý, současně něžný i drsný, jako tlamička telátka – přilepí své rty na její a vpraví tak do ní doušek vlažné vody. Alici se podaří neuvěřitelné, spolkne pilulky a prakticky současně mu vsune jazyk do úst. Ten polibek je zároveň vzruší a znechutí, Alice se zamračí a zuřivě ho rukou uchopí za tuhnoucího ptáka, což mu sevře žaludek; ústa má hořká po sedativech.

„Jsem unavená na šukání,“ vyplivne nečekaně. „Unavená na myšlení. Jsem tak unavená.“

Po těch slovech se sesune na postel, ochablá jako mořská hvězdice, tvář má bezkrevnou, rty lehce namodralé. Víčka se jí dosud slabě chvějí, jen obtížně zaostřuje. Poslední pohled, který vrhne na Emmanuela, je zastřený, panenky skoro temné.

„Jak ti mám vysvětlit, že kašlu na to, jestli umřu.“

Různé substance smíchané v jejích útrobách musí v tu chvíli vytvořit podivnou, nejasně děsivou chemickou reakci; kokain se pere s alkoholem už osmačtyřicet hodin, je podrážděný, ještě poničený trávou, úplně potlačený extází, ale i po devíti hodinách zapůsobí divočeji, se znásobenými účinky… a teď ta osudová dávka dvou tablet valia, které řádí uprostřed toho chaosu, pění tam a bubliny praskají jako puchýře, jako kdyby se baterie ponořily do kyseliny. Alicino tělo už toho moc neví o světě, ochabuje a přitom se chvěje šíleným neklidem. A jak se tak hlomozivý účinek drog rozplývá v černém tichu – bytost vnímá a postihuje svět jako pod vodou a prožívá úzkost, že už nikdy nebude cítit a vnímat normálně, bez tohoto hustého filtru.

„Všechno bude dobré,“ opakuje Emmanuel a hladí ji po vlasech, neschopen říct nebo vymyslet cokoli jiného.

Je mrzuté, že člověk musí být obtížený jako mula, aby si toho všiml, ale Alice je jediná pravda, která přestává být hmatatelná na několik posvátných hodin denně.

Byt, v němž Alice žije se svými sestrami, je jedním z oněch architektonických zázraků na běžném haussmannovském bulváru. Deset místností, z nichž polovina je zamknutá na klíč, zazděná v atmosféře smutku a zkrachovanosti – ložnice rodičů, malý obývák plný prachu, koupelna, šatna v lovecraftských rozměrech, kde dívky jako malé celé hodiny pobíhaly, jedna druhou tady zavíraly a bály se. Klíče od všech těchto dveří existují, jsou položené na komodě v předsíni, takže si je každý, kdo přijde, může vzít, nikdo však nikdy nemá potřebu ani touhu na ně pohlédnout, natož se v těch pokojích usadit. Velká rodičovská ložnice by například Alici sloužila jako chrám krásy, jako ideální bublina, kde by mohly kvasit její zhoubné nálady – ale i když se náhodou (zřídkakdy) tyhle tři sestry mezi sebou pohádaly, žádnou ani nenapadlo, aby se uchýlila do opuštěného křídla bytu. Zakutají se do svých těsně sousedících pokojů, nebo se jdou projít po městě.

V tomhle malém senzacechtivém rodinném stádečku se totiž dlouho věřilo, že v bytě straší. Tahle nehorázná hloupost unikla Alici, když chtěla jednou odpoledne ukázat Emmanuelovi místnosti plné nábytku, ale pusté a opuštěné, které dvěma stěnami sousedí s jejím pokojem. Samozřejmě ho to ponouká ke smíchu – a také se směje –, avšak Alice historkám o strašidlech věří a zůstane stát na prahu malého obýváku, zatímco on se prochází v pokoji, okouzlený nádherou parket, růžovým mramorem na krbu a světlem, jaké by tady bylo, kdyby se dívky odhodlaly roztáhnout závěsy.

„Jak to, že tu straší?“

„Ty mi nevěříš, co?“

„No, podle mého soudu může v každé místnosti strašit, když se rozhodneme, že tam straší, a to z jediného důvodu: totiž že tam nikdo nikdy nevkročí.“

„Něco v tomhle bytě nehraje. A to něco přichází z těchhle místností. A vždycky to tak bylo,“ dodává rychle Alice a v očích má neklid, který na krátký okamžik Emmanuela rozechvěje.

„Kdybyste tady uklidily, sundaly ze stěn černobílé fotky ze svého dětství… tohle by udělalo strašidelný pokoj z každého.“

„Ty nevěříš na přízraky? Nebo na duchy, to je jedno, jak se jim říká?“

Emmanuela pobaví potřeštěný mozeček mladé ženy, nacpaný pověrčivými hloupostmi, a usedne skoro vyzývavě na opelichanou růžovou pohovku pokrytou prachem:

„Každopádně nevěřím na byty, v nichž straší.“

Alicin zklamaný pohled.

„Když jsem byla malá, bylo mi tak pět, nemohla jsem ani vstoupit do téhle části bytu dřív, než jsem si ucpala uši. Maminka mě poslala třeba pro kabát nebo pro něco jiného a já jsem si ucpala ze všech sil uši a pak jsem se nutila ke klidu, abych neutíkala, ale umírala jsem strachy. Slyšela jsem šepot, hluky. Říkala jsem tomu Strejda Tichošlápek. A jakmile jsem se vrátila do druhé části bytu, byla jsem zase v bezpečí, všechno se změnilo, složení vzduchu, teplota.“

„Takže teda Strejda Tichošlápek!“

„A potom,“ pokračuje Alice a lehce se zamračí, „bylo mi tak deset nebo jedenáct, muselo se něco stát, nevím co. Anaïs a já jsme slyšely zvuky. Neznělo to, jako když spolu lidé mluví, bylo to mnohem zvláštnější. Světla se sama rozsvěcovala a zhasínala.“

„Alice…“

„Přísahám, Emmanueli, zhasla jsem světlo ve svém pokoji, a když jsem se vrátila, bylo rozsvíceno. Stalo se to nejmíň dvacetkrát, když byla celá rodina v kuchyni. V Anaïsině pokoji bylo cosi zlověstného. Pořád chtěla spát se mnou. Plakala. Ani já jsem nechtěla spát sama. Jednou odpoledne všichni odešli a já jsem se tady koupala…

(Alice pootevře dveře malé modré, stroze zařízené koupelny, která nemá nic společného s nádhernou koupelnou, co používají všechny tři.)

… a najednou jsem slyšela, jak někdo běží chodbou. Vedle mne. Umíš si to představit? Pamatuju si to, jako by to bylo včera, když zavřu oči, pořád ten hluk slyším. Strachy jsem se ani nehnula. Zůstala jsem ve vodě, dokud nebyla úplně ledová, neodvažovala jsem se vylézt z vany a zamknout dveře. Pak jsem ale ven musela, utíkala jsem do svého pokoje a dívala se na nějaký film, abych si udělala vlastní kravál. A z toho malého obýváku jsem slyšela, jak tam někdo dělá kotrmelce. Vím, že to zní směšně,“ dodala Alice, kterou zraňoval Emmanuelův úsměv. „Ale bylo to opravdu tak, kotrmelce. Neumíš si představit, jak jsem byla vyděšená. Utekla jsem z bytu.

Když se maminka a sestra o hodinu později vrátily, našly mě, jak sedím před domem a čekám na ně, nemohla jsem jít dovnitř sama. Maminka mi nikdy nevěřila, ale holky ano. Anaïs viděla jednou, když se vracela ze školy, siluetu nějakého muže v ložnici rodičů. Já jsem ho taky viděla, trochu později. Nic si nevymýšlím, Emmanueli, klidně se zeptej sester; z téhle části bytu vychází nějaká tíže, něco zlověstného, těžko se to dá popsat. Dokonce i otec, který máločemu věří, si na to vzpomíná. Kdosi tam obcházel. Sídlilo tam cosi nedobrého. Myslíš si o mně, že blouzním, viď?“

Emmanuel se usmál na Alici, která byla pořád přilepená ke stěně pro případ, že by se nějaký nepravděpodobný duch rozhodl opět provádět gymnastické kousky. Její drobné a nádherné bradavky ztvrdly, jako by po nich přejel ledový vzduch; možná nadpřirozený?

„Nemyslím si, že blouzníš. Byla jsi malá a tvé sestry také.“

„Všechno, co jsem ti řekla, je pravda.“

„Nepochybuju o tom. Ale dneska? Přece mi nechceš tvrdit, že tomu ještě pořád věříš.“

„Nerada sem chodím.“

„Chceš, abychom to tady jednou provždycky očistili? Chceš, abychom se tu dneska v noci vyspali a šukáním odtud vypudili všechny přízraky?“

Alice spolkla úsměv a odpověděla:

„Ne, to víš, že ne.“

„Ale vidíš přece sama, Alice, že tu nic není.“

„Ano, vím. Teď tu nic není.“

„Nic tu není a tečka.“

„Protože jsi tady ty. Nic nepřijde, dokud tady budeš.“

O něco později Alice s Emmanuelem jedli v obýváku – opravdovém obýváku, kde vládl neskutečný bordel – když se objevily Anaïs a Madeleine. Alicino obočí se vyklenulo do tajemné křivky, sotva se Ana zeptala, jak strávili odpoledne.

„Ukázala jsem Emmanuelovi západní křídlo.“

„Západní křídlo?“ opakuje Emmanuel zaraženě.

„Nevzpomínáš si na Krásku a zvíře?“

Tři dívky se tvářily shovívavě a pobaveně, byly vychovány kreslenými disneyovkami.

„Prokleté křídlo,“ vysvětluje Alice.

„No a?!“ přešlapuje netrpělivě Madeleine.

„No nic. Emmanuel tomu stejně nevěří.“

Madeleine, která je obvykle zaražená v přítomnosti tohohle muže, po něm teď šlehne pohledem svých velkých očí, kde je čitelná snaha, aby jí bylo uvěřeno. Stejně jako její sestra.

„Všechno, co říká Alice, je pravda.“

„Ty jsi tam něco viděla, Madeleine?“ zeptá se Emmanuel a věnuje dívce úsměv, který většinou Alici zredukuje na červenající se bezmocnou bytost, a teď má stejný efekt na benjamínka rodiny.

„Ne. Ne, vlastně tak úplně ne…“

Alici a Anaïs se hruď nadme stejným protestem, Madeleine okamžitě dodá:

„Ani já tuhle část bytu nemám ráda. A měla bych strach jít tam sama.“

„Z čeho bys měla strach, pro rány boží? Jste přece doma. A necháváte tady zhruba šedesát čtverečních metrů ležet ladem. Šedesát krásných čtverečních metrů plných slunce.“

„Ano, ale já to tam nemám ráda,“ trvá Madeleine umíněně na svém. „Nikdo to tam nemá rád.“

Když mluví, kroutí si prsty.

„Nevím, jestli tam straší, každopádně jako by to místo nechtělo, aby se tam někdo zdržoval.“

„Páchne to tam depresí, jako by tam byl šváb,“ upřesní to Ana temně.

„Jako by ten šváb byl živý a přemisťoval se z místnosti do místnosti,“ rozvede to Alice.

„Tak proč odtamtud neodvezete ten nábytek a nenastěhujete tam svůj? Vyměňte tapety, sundejte černobílé fotky z dětství a hned to tam bude vypadat jinak.“

Tři dívky si vymění krátký pohled a Madeleine jako první odpoví s ohromeným výrazem, jako že je něco přece úplně jasné:

„To přece nemůžeme, je to našich rodičů!“

Alice potřebuje čas, aby pochopila, aby ji smysl toho strašení přímo udeřil do tváře svou nesmírnou prostotou. Ten den strávila Alice venku, brázdila bez cíle známá místa se svou divokou hudbou na uších. Když se vrátí k Emmanuelovi, horečnatá, s krvavými puchýři na nohou, zapomene pozdravit. Její první věta už na rohožce zní tak, jako by pokračovala v diskusi, kterou celé dvě hodiny s Emmanuelem v duchu vede:

„No jistě. Je to úplně jasné!“

„Co je jasné?“

Prudce po ní vztáhne ruce, aby ji políbil, v letu zachytí jenom tvář zrůžovělou během, která voní čerstvým vzduchem a toaletní vodou Guerlain.

„Pochopila jsem, proč v tom bytě straší – protože v něm straší, o tom jsem přesvědčená. Pochopila jsem, čím to je. V příbězích o poltergeistech a domech, kde žijí duchové, to vždycky skončí tím, že dotyčné rodiny mají nějaké problémy. A mí rodiče v té době ještě nebyli rozvedení, strašilo tam ještě předtím, než k tomu došlo, to jsem si uvědomila hned. Tedy předtím. Maminka musela už nějakou dobu na rozvod myslet, i když o něm nemluvila. Možná si už s otcem nerozuměli, nepamatuju si ale, že by se přede mnou někdy hádali, v té době vůbec ne. Muselo to ovšem z nich být cítit, cítily jsme to.“

Alice dopadla na kanape a zkřížila nohy.

„Nemám moc vzpomínek na chvíli, kdy se rozvedli. Pamatuju si jenom na to, že jsem jim v tu dobu hodně věcí zazlívala. Považovala jsem je za sobce. Nechtěla jsem jim však udělat radost tím, že budu nešťastná. A najednou už nemám žádnou vzpomínku. A holky taky ne. Maminka při jednání s námi obvykle příliš psychologii nepoužívala, ale teď se mnou najednou začala mluvit tím nesnesitelným pedagogickým tónem plným pedopsychologické útrpnosti, aby mi sdělila, že ona a tatínek nás mají pořád rádi, že to s jejich rozvodem nemá co dělat – jako by mi byly tři roky. A nepamatuju si, že bych o tom moc mluvila, ani se sestrami, ani s rodiči, ani s kamarádkami. Nebo jen málo. Až později se mi vrátily kousky paměti, navíc prostřednictvím lidí, do nichž bych to neřekla. Před půlrokem jsem zašla do své bývalé střední školy, abych se pozdravila se svými tehdejšími profesory. Potkala jsem tam profesorku francouzštiny, kterou jsem nesnášela. Strávila jsem s ní hodně špatný rok, snížila mi známku. Myslela jsem si, že si na mě zasedla, že mě nesnáší, protože jsem drzá. Ani jsem za ní nechtěla zajít, ale ona sama ke mně přišla a usmívala se. Překvapilo mě, že si mě pamatuje. Úplně mě přibila k zemi, když mi řekla Alice, na tebe si moc dobře pamatuju, nějakou dobu jsme spolu válčily. Neměla jsi dobré známky. Tví rodiče se toho roku rozvedli a tebe to hodně zdeptalo. Neučila ses a pořád jsi byla v opozici.

To mě vedlo k uvažování; ten rok byl pro mě hotové peklo. Měla jsem mizerné známky ze všeho, dokonce i z angličtiny. Profesoři mě varovali, ale stejně měli se mnou trpělivost a soucit, protože se rodiče rozváděli. Častokrát jsem přespávala u kámošek. Hodně jsem tehdy psala, zamilovala jsem se do Beatles. Týden poté, co mi matka sdělila, že se rozvádějí, jsem začala menstruovat. Najednou se taky neznatelně změnily mé vztahy s tátou. Jako bych přešla do jiného světa, do matčina světa, a on mi to trochu nejasně vyčítal. Zní to možná povrchně, ale já jsem ten dojem měla. A jestli v bytě strašilo, pak to bylo tím rozvodem a mou pubertou. Tohle tam rozsvěcovalo a zhasínalo světla, zaklapávalo dveře, vrzalo parketami. A doteď v té části bytu vládne neblahá a nešťastná síla, i když tam už nikdo nebydlí. Zůstalo tam tolik věcí po rodičích a po nás, když jsme byly malé, že se nikdy nerozhodnu všechno prodat nebo někam přemístit. Měly bychom se odtud odstěhovat, to by bylo nejjednodušší. Takhle jsme v pasti.“

Právě v téhle době Emmanuel pronikne do Alicina křehkého světa. Je jeden z těch prokletých dní, kdy poprvé a jedinkrát Alice slyší, jak Anaïs pláče kvůli rodičům. Stane se to večer, v září, v Paříži, Ana je v Provence s přáteli, odešla od nich vedle, aby si mohla zavolat, a Alice se ve snaze zakrýt hovor zavrtá pod přikrývky. Emmanuel je sice daleko od jejího telefonu, ale přece jen slyší vzlykání malé sestřičky, která zaujímá v Alicině životě tolik místa. Anaïs má strach. Nikdo si nevzpomíná z čeho. Všechno je zahalené mlhou smutku. Bezpochyby jejich matka Héloïse ještě prochází obdobím pochybností, kdy chce ze sebe jako kůň setřást příliš těžké břemeno. Zavolala Anaïs, která se jí jen zeptala jak se máš, načež se Héloïse rozeštkala. Stačila jediná otázka. Ano, musí to být něco v tomhle stylu. Rodič, který pláče, jako by si přímo vyvěsil ceduli s nápisem jsem v hajzlu, opravdu. Podržet Héloïse a ukázat jí kurz svými drobnými prsty zkroucenými beznadějí, bylo nesnesitelnou zkouškou pro Anaïs, která to prožívala ještě o deset minut později, když seděla daleko od lidí a trhala stébla trávy. Alice stráví půl hodiny tím, že opakuje uklidni se, uklidni se, přičemž má tón dospělého, který vždycky trochu neladí, když známe původce i adresáta. To bude dobré, za dva dny se vrátíš domů, bude to dobré. Uklidni se, prosím, Ano, uklidni se. Uklidni se.

Dokáže vyslovit slova, která nejsou tak úplně vlastní dívce jejího věku, slova plná porozumění pro Anaïs i tolerance pro jejich matku, tuto empatii patrně získala léty tichého pozorování toho, co možná bylo pro rodiče křížovou cestou. A sestra se postupně uklidňuje, Alici se dokonce povede ji rozesmát – zejména když tvrdě sáhne do stejného zranění, které ji předtím rozplakalo. Neužívá něžná slova, nekonejší, spíše má tendenci rozpustile se vysmívat a chrlit nadávky s neohrabanou brutalitou mladé medvědice, která ve skutečnosti neumí moc hladit; v tomto ostychu je cítit obrovská láska dvou sester, které od sebe dělí sotva tři roky a které si neustále vzájemně lížou rány.

Alici se konečně podaří vydolovat z Anaïs smích ještě zvlhčený nudlemi, ale teď se pro změnu zhroutí sama; bradička se jí třese, spodní ret si kouše až do bolesti jako dítě, které právě dostalo výprask na zadek. Alice sklopí hlavu, aby Emmanuel neviděl slzy, které se vsakují do prostěradla. Emmanuel je v koupelně, rozhodnutý respektovat pravidlo nevměšování se do nálad téhle velmi mladé ženy, ale slyší ji, jak se neodvažuje nadechnout, aby ji nezradil přerývaný dech. On se zase neodvažuje podívat se tam za ní, zaráží ho pomyšlení, že kdyby pronikl do jejích trápení, už by je nikdy nemohl přehlížet, což by beze vší pochybnosti narušilo ten neuvěřitelný sex beze všech závazků. Otevře kohoutek u umyvadla a hýbe rukou pod proudem vody, aby to na poslech vypadalo, že se myje; nedokáže rozeznat, odkud pramení jeho podráždění, jestli se zlobí na Alici nebo na vlastní zbabělost.

Když se Emmanuel vrátí do pokoje, už si osušila oči, kroutí si jointa a poslouchá White Stripes. Nic nebo skoro nic neprozrazuje její velký smutek.

„Jak je?“ zeptá se Emmanuel.

„Všechno v poho,“ odpoví Alice vesele.

Ale v pohledu, jaký na něj upře, má něco, co Emmanuela děsí, vzrůstající přesvědčení, že on není jiný než ostatní chlapi, kteří do ní sice zuřivě a mnohokrát pronikli, a přesto o ní nic nevěděli jen z jediného důvodu: protože by to zkomplikovalo fantastické šukání zbavené konkrétních závazků.

„Jaká je?“

„Kdo?“

„Dobře víš kdo.“

„Chceš mi snad tvrdit, že se vším, co dnes máme k dispozici, s facebookem, googlem a všemi těmi krámy, sis ji ještě nevyhledala?“

„Neznám její příjmení, nemáme žádného společného přítele.“

„Má hnědé vlasy. Je vysoká. Je o dva roky starší než já.“

„To je všechno, co mi dokážeš říct o ženě, s níž jsi žil dvacet let? Barva jejích vlasů, výška a věk?“

„A co ode mne čekáš, Alice?“

„Méně otázek, více odpovědí. Uveď nějaké podrobnosti. Řekni mi třeba, co dělala, když jste se milovali, a tebe to fascinovalo.“

„Nech mě chvíli přemýšlet.“

„První, co tě napadne.“

„Občas si nechávala narůst chloupky v podpaží. Hlavně v létě. Vypadalo to velice eroticky, když zvedla paže, ten chomáč spláclý potem. Připadá ti to dost rafinované?“

„Ještě něco.“

„Někdy si dávala kolíčky na pičku.“

„Kolíčky. Kolíčky? Jaké kolíčky?“

„Kolíčky na prádlo přece.“

„Ona si je dávala, nebo tys jí je dával?“

„Ona.“

„To je šílené.“

„Ona byla šílená. Proč se usmíváš?“

„To nic. Myslím na ty kolíčky.“

„Jen neříkej. Vzrušuje tě to?“

„Ne. Nevím. Možná mě to vzrušuje. Vlastně vůbec nemám ráda bolest. Ale zajímá mě to. Co s nimi dělala?“

„Co asi?“

„Nech to plavat.“

„Proč chceš mluvit o jiné ženě než o sobě?“

„Protože ji neznám, ale sebe znám nazpaměť.“

„Nemám chuť mluvit o ní.“

„Tak jo.“

Alba je však tady. Alba se objeví vždycky, když se o ní mluví. A zatímco Alice trpělivě čeká v tureckém sedu, pomalu otevře dveře ložnice a před ní jde závan pižma. A Emmanuel hovoří.

Je jaro před několika lety, tak před třemi. Ona drží v ruce malý anonymní igelitový sáček v černozlatém provedení, jaký vám dají v sexshopech, aby nebylo vidět na kompromitující nákup. Emmanuel vidí obscénní kolébání toho pytlíku a zrychlí se mu tep.

„Co je to?“

Leží na posteli, právě dočítá smutnou knížku od Philipa Rotha a najednou mu četba připadá plná poraženectví a nějak málo uvěřitelná. Alba se zasměje zastřeným smíchem, který připomíná hrdličku.

„Koukni se.“

Plastová taška přistane na měšťáckém přehozu postele a vypadne z ní sáček, kde svítí aluminium. Emmanuel odloží knihu a vezme do ruky skřipce, které jsou zatím zakousnuté pouze do kartonu.

„Kde jsi to sehnala?“

„Blízko Saint-Paul, než jsem šla na rande s kámoškami.“

Alba na sebe nemá čas. Dlouhé aperitivy před večeří, tak běžné u Emmanuelova povolání, jsou pro ni nedostižným snem, pracuje prakticky sama a na sebe. Takže je mu jasné, že na to myslela celý týden, od toho večera, kdy viděli film s malou Holanďankou. Myslela na to a dostatečně se to v ní rozleželo, takže si kvůli tomu pěkně zašla. S jakými nesmělými výmluvami to Alba splašila? Prodávají se chromované kolíčky na prádlo po dvou? Ale zjevně jsou příliš hezké na to, aby se jimi cokoli věšelo, ovšem dokonale se hodí k tomu, aby přidržovaly rodinné fotografie ve dne a pysky v noci.

Teď sedí Alba jako amazonka uprostřed postele, zářivé šaty má rozložené kolem nohou jako korunku okvětních plátků.

„Jakou já mám ale svědomitou ženušku,“ usmívá se Emmanuel, „nelituje svého volného času, aby sehnala nové kolíčky na prádlo!“

„To ale není na prádlo,“ zavrká Alba, která perlí vtipem, když se odváží nějaké ztřeštěnosti.

„Ne? Tak na co to je, drahoušku?“

„Nevím.“

„Je to pro mě?“

Alba sklopí oči, než odpoví.

„Ne, pro mě.“

„Pro tebe! A co s nimi budeš dělat, dobrý Bože?“

Vyzývavě pokrčí svými krásnými, oblými rameny.

„Když to není na prádlo, k čemu to tedy slouží? Proč bys kupovala kolíčky na prádlo, když jimi nebudeš věšet prádlo na šňůru? To mi nejde na rozum. Musíš mi to vysvětlit, Albo, nechápu, proč utrácíš peníze na domácnost za takovou hloupost, když tě tvoje dcera už půl roku žádá o nový skútr.“

„Ty si budu dávat na sebe, ale ještě nevím kam.“

„Nehodná, krkavčí matko,“ pronese Emmanuel s důrazem na „r“, což rozesměje Albu, ale tentokrát je to smích jemně křečovitý, prozrazující vzrušenou ženu.

Alba si lehne, takže z ní jsou vidět pouze stehna oddělená saténovým krémovým proužkem, a začne si pomalu rozepínat šaty. Půvabným zakroucením kotníků shodí sandály, její drobné prsty u nohou jsou nacpané v trojúhelníku černého nylonu; člověk žasne nad tím, že punčochy nemají konce, běží podél nohou a dostávají se až do fascinujících končin – desítky chlapů se v duchu mučí, když jdou kolem, rádi by se pokochali pohledem na konec toho běhu. Pokoušíte se mě snad svést, Mrs Robinson?

Alba se vysvlékla z šatů jako had z kůže, v konečcích prstů drží kousek kartonu. Její podprsenka plná ňader, která se chvějí, i když ona se nehýbe, vypadá jako před explozí. Velmi pomalu vyprostí z košíčků svá těžká prsa s krátkými, ještě neztvrdlými bradavkami.

„Jsi si jistá, že nevíš, kam je dát?“

„Ale ano, vím,“ odpoví Alba chraplavým hlasem.

Zapraskání přelamovaného blistru zní neuvěřitelně necudně v tom naprostém tichu, které neruší dokonce ani Debořino přecházení v chodbě. Alba se na něj dívá s trochou obav ve chvíli, kdy pustí skřipce, které si umístila nad bradavky. Když se čelisti se suchým klapnutím sevřou, jak to chtěla, dvorce se svraští jako podrážděné mořské sasanky, Alba krátce vykvikne, trochu pohne hýžděmi, ale stále nehybně upírá fascinovaný pohled na své krutě sevřené cecky. Skoro ji není slyšet, ale vydává jakousi pronikavou melopu, která se chvěje a zvedá ve stejném rytmu jako její stehna.

„Jsou tady dobře, co myslíš?“

Alba nadšeně kývne hlavou, nehtem se dráždí na tom místě kalhotek, kde se pod saténem jasně rýsuje klitoris. Skřípavý zvuk nehtu o látku je naprosto nesnesitelný. Všechny zvuky, které teď vydává, jsou tak přemrštěné, že volají po krvi.

„Na všechny čtyři!“

Maso se pohne kolem kostí, když se sveze na kolena, rozkýve se a přívěsek od Hermèse, jehož eleganci jí nadšeně vychvalují všechny přítelkyně, vydává stejné cinkání jako zvonek na krku dojnice. Prsa se jí houpají těsně nad postelí, jejich čenich je sevřený. Ještě lepší pohled na to je zezadu, což konstatuje Emmanuel obcházející Albu, která zvedá velký zadek pěkně vysoko, pas má úzký, těžké kozy a mezi nimi pohled splašeného koně, který na něj vrhá, s krví vehnanou do tváře.

„Je ti takhle dobře?“

Souhlasné zakvíknutí, které skončí zakvílením, Alba je na pokraji stavu, kdy začne chrlit obscénnosti, co rozpoutají běsnění, ale ne, ještě ne. Měkce zavrtí zadkem směrem k Emmanuelovi, jemuž erekce vyžene lepkavý žalud ze spodků.

Emmanuel se postaví před ni, bez sebe uchopí skřipce a přitáhne zpěněnou Albu ke svému ocasu. Otevře ústa a zakníká, že ji to bolí, působíš mi bolest, Emmanueli!

Jsi si jistá? Jsi si jistá, že je to to správné slovo?

Au, Emmanueli, ACH, ne tak silně, lásko, ne tak silně.

Najdi správnější slovo, Albo, jaké asi, nevíš? Otevři pořádně pusu, zatímco budeš přemýšlet, pořádně ji otevři.

Tahle žena, která je žijícím konglomerátem paradoxů, ho umí vzít pořádně do pusy, až cítí hrdlo tam, kde se přeměňuje na sametovou podušku, škytá, sliny jí tečou dlouhými pramínky, prosí ho pohledem, prolévá skutečné slzy (krokodýlí, to je jisté: kdyby jí Emmanuel v tuto chvíli projevil sebemenší soucit, házela by mu Alba do tváře všechno, co by měla na dosah, a ze všech sil) a současně si strčí ruku do kalhotek a její splašené prsty se tam zmítají, až to mlaská. Ale i když je v téhle nepohodlné pozici, prožívá bolest a dusí se, nepřestává ho servilně a horlivě kouřit, až jí vylézají oči z důlků. V zrcadle, šikovně umístěném proti Albině zadku, vidí její prsty, jak mizí v díře a zase se vracejí s démonickou kadencí, s kadencí odevzdání, nemá už v sobě vůbec nic ze svobodné vůle, je jenom tělo schopné poslouchat a zvedat pro tohle třeba hory, neschopné cokoli odmítnout. To je moment s velkým M, o němž sní všichni Albini spolupracovníci, moment, kdy dokonce zapomene, jak se říká ne, v téhle ženě už není žádná osoba, není matka, není manželka, není nadřízená, nic, je jenom hmota klouzavá jako máslo.

Pokouší se slabikovat „mrdej mě“, má však plnou pusu, takže ze sebe vydá jenom nesmyslnou směsici samohlásek, ale každé úsilí vyslovit to lépe je zničeno Emmanuelovým přirážením. Bradavky postupně nabírají nafialovělou barvu, která by jí určitě způsobila hodně starostí, kdyby náhodou sklopila oči; ale ona očekává program, který on pro ni má, žádné otázky, žádné hořekování, její krásný, vznešený obličej, nyní odevzdaný, vypadá vulgárně jako žádná jiná plebejská tvář. Pěkný velký nos kurtizány, která je pro každého příliš drahá, se chvěje vzrušením.

Nikdo, dokonce ani Stéphane Haddad a jeho nespoutaná fantazie, by neuhodl, jaká je Alba v posteli. Dokonce to neví ani sama Alba, která tráví osmdesát procent svého času jako matka Deborah a majitelka svého obchodu. Občas zapomíná. Ječí, když on mluví o posteli, aby ji přivedl do rozpaků, ale daleko víc ječí při orgasmu, což je ovšem věc, kterou jí nesmí říct. Ale jak ta se dokáže odevzdat! Není možné to popsat, zapomene při tom úplně na všechno, nic jiného pro ni neexistuje. Jako by se válela v kališti, nádherná ve vlastním neřádu, a když odchází ráno do práce, oblečená, nalíčená, dokonale zamaskovaná, táhne za sebou v brázdě děsivý pach černého střelného prachu zapomnění.

Podívejte se na ni, jak se zmítá zleva doprava, vyplivuje jeho pyj ve zlostném záchvatu kašle. Mohl by jí ho už vytáhnout z pusy?

„Kurva, už ho vytáhni a vošukej mě!“

„Jak to mluvíš, Albo!“

Brzy ani on nedokáže myslet na nic jiného, už ji bude chtít jenom nabodnout, ztratit se v její plamenné jeskyni a poslouchat její řev rozzuřené šelmy, skoro lidský.

„Moje prsa, nech toho, Emmanueli!“

„Nedá se to srovnat s tím, co jsem ti dělal, když jsi byla po porodu.“

Ta věta je nepatřičná a Albu to uzemní. Strne. A zatímco se konec věty jemně rozplyne, Emmanuel jí sevře prsa, ale přesto ne tak silně, a připomene jí:

„Albo, pamatuješ, jak tě bolely kozy? Brečela jsi, protože malá nechtěla sát.“

Ta trocha vědomí, co v Albě zůstala, plane studem. Více či méně přesné připomenutí její dcery, když je právě uprostřed šukačky, ji vzápětí uvrhne do téměř svatokrádežného zmatku – a rozškrábala by ho do krve, kdyby na to ta mrcha měla sílu.

„Probudila jsi mě, jak jsi sténala, skřípala zuby. Otevřel jsem oči a co jsem viděl? Dva obrovité cecíky, skoro stejné jako teď, úplně jsi pod nimi mizela, a byly tvrdé, málem na prasknutí. A brečela jsi, to jsi při tom tenkrát nemastila jako teď, to byla opravdová muka! Říkala jsi mi, že nevíš, co dělat, že je to, jako by se ti mléko v prsou proměnilo v máslo. Musel jsem tě dojit, pamatuješ? To bylo nejlepší řešení, na jaké jsme přišli. Albo? Podívej se na mě.“

Černé oči planou nenávistí uprostřed zrudlé tváře, jíž chybí vzduch, protože má jeho klacek pořád v puse.

„A vlastně víš ty co? Myslím, že tehdy to bylo lepší. Dneska tě to doopravdy nebolí, bavíš se.“

A myslíte si, že si ji při tomhle hovoru přestala honit? Ani náhodou! Prsty má pořád zasunuté v kundě až do posledních kloubů a rychle tam jimi čvachtá. Emmanuelovi to začne tepat v koulích, prudce jí ho vyndá z pusy. Alba zadrží dech a znovu nabere barvu zneuctěné sochy. Celé to zdravé tělo, vymodelované pro milování, vydává statickou elektřinu. Alba vibruje. Alba sténá, syká mezi zuby, když jí sundá skřipce, a okamžitě jí vytryskne proud krve z cecíků, které nabraly žalostný, útrpnost budící a současně dráždivý vzhled velkých korintských hroznů. Určitě ji to bolí, ale zase ne tolik, klidně by ji mohl přimět, aby si je olízala, udělala by to. A udělala by to ochotně, vložila by do toho všechnu svoji pokoru čubky, která si líže vlastní rány. Avšak náhlý nával nečekané, obrovské něhy ho sehnul k jejímu zadku, planisféře, kde levandulová vůně kalhotek nestačila potlačit pach jejích toxických výparů. V tomto vzrušujícím pachu, který se stává skoro hmatatelným, když Emmanuel odhrne látku z její baculaté pičky, tančí žena a dívka těsně vedle sebe; zatímco její husté ochlupení voní sladkými mandlemi a čistotou, z její škvíry, kterou si otvírá prsty, vychází temné a prudké pižmo, čpavé jako dech. A lesklé pysky se rozpukají jako okvětní lístky exotické a zlověstné květiny, která by ráda vyhladověle stiskla čelisti.

„Byly by lepší tady.“

„Emmanueli…“

„Ale na tohle jsi přece myslela, když sis je kupovala, ne?“

Skřipce svítily na posteli.

„Neměla jsi tolik slušnosti, abys přešla ulici do obchoďáku a koupila opravdové kolíčky na prádlo. Ne, musela jsi jít do butiku pro kurvy a koupit tam tyhle skřipce, které nejsou na prádlo, a to proto, že jsi je viděla u té Holanďanky ve filmu. Tak do toho, koukám se, udělej to jako ona.“

Vlhké a pevné ruce se úslužně snaží. Ale nejde to tak snadno, prsty jsou lepkavé a Alba netrpělivě táhne své dlouhé prsty po pokrývce. Emmanuel klečí za ní se sevřenými pěstmi, pozoruje ji, jak se pokouší stisknout konec chudáka malého měkoučkého pysku prostředníkem a palcem a jak se k němu opatrně přibližuje se skřipcem, pozorně jako chirurg. Ale je to vlhké, klouže to, smeká se to a uniká kousnutí skřipce, Alba se marně snaží, skřipec vlhce cinká. Emmanuel už je s nervy v koncích, roztrhne jí kalhotky a vztekle jí osuší pičku.

„Dělej, nebo tu všechno zaplavíš,“ utrousí a upřeně zírá na vaginu, z níž co chvíli vytryskne nový gejzír.

Alba oplzle vzdychne, sevře pysk tentokrát mezi nehty, je vidět, že to chce dokončit sama. První sevření skřipcem jí vyrve z úst bolestné zaúpění, druhé jako by ji úplně paralyzovalo. Je rudá a lepkavá, vydává ze sebe krátká „uf, uf“, vztyčí se na kolenou. Emmanuel jí skřipec umístí výš, ale Alba se dost nebrání, to místo je masité, nebolí to dost. Má tedy nápad, který bude odkazem pro poslední léta jejich páru; Emmanuel je připravený vniknout do ní, více než připravený, sundá skřipec a upevní ho na počátek klitorisu, tam, kde je kůže ještě příliš tučná, než aby skřipec způsobil skutečnou bolest. Malý živý růžový čenich se vyloupne z jeskyně záhybů, plný zvědavosti, zatímco se celá pička stáhne jako ústřice, když se na ni kápne citron. A pak ji nabodne na rožeň až po rukojeť, nedbaje na skřipce, okouzlený snadností, s jakou se nechá přesvědčit, a současně nadlidským stiskem její vaginy kolem jeho pyje. Emmanuel jí svírá rukama obě hýždě, je v extázi, sotva se odvažuje pohnout, tak je blízko vyvrcholení, které ukončí souboj, ale jakmile začne přirážet, má jeho pohyb kadenci dobře naolejovaného stroje, pravidelného, nekonečného.

„A teď to cítíš líp?“

„Ách….“

„Co říkáš, Albo? Ách? Co má znamenat to tvoje ,ách‘? Znamená to snad, ano, jsem čubka, ano, mám roztaženou kundu, nechávám se mrdat a nakonec se udělám?“

Když ji udeří na zadek příliš silně, otevře Alba ústa dokořán a zařve, takže jí strčí do úst čtyři prsty, přesně tak, jako když Deborah spí vedle. Pod jeho koulemi pevná špičička klitorisu pomalu fialoví stejně jako před několika minutami její cecíky. Ale Alba, která nic nevidí, která nemůže nic cítit, se plácá do kundy, skoro jako by se šukala sama, když se na ni člověk dívá zvenčí, současně si do ní strká prsty a dráždí si klitoris.

Emmanuela začíná mrzet, že se neudržel, když vtom Alba zakvílí:

„Emmanueli, já to pustím (takhle popisovala křeč, která se jí v těchto okamžicích zmocňovala, až občas nehty roztrhala prostěradla), Emmanueli, mám plnou kundu, plnou, plnou (a při těch slovech vypudí proud vřelého magmatu, které momentálně potřísní skřipce, vypadá to, jako když se samice chystá vrhnout mládě).

Emmanueli, já jsem se UDĚLALA, UDĚLALA.“

Alice je v ložnici nedýchajícím publikem, od počátku vyprávění se zapomene kousat do rtu a kroutit si vlasy. Pootevře ústa a usměje se na Emmanuela. Na chvilku vstane z postele, aby si ukroutila jointa, stále má na rtech podivný, trochu smutný a trochu veselý úsměv. Usadila se do křesla u okna, nedělá hluk, nechá Emmanuela, ať se vymaní z toho už dávno povadlého jara a ze vzpomínky na něj, ledové jako zima. Trochu se nenávidí za to, že ji z ložnice na několik chvil tak dokonale vypudil. Že najednou nepoznává její vůni, hluk jejích kroků na parketách, ten drobný plebejský obličejík. Trpí tím? Alice nikdy něco takového neřekne. Alice inkasuje všechny urážky, všechny historky a to, co by se jí mělo dotknout, napíše na papír, ostatně kdo ví, jaký příběh se píše právě teď v její hlavě? Jakou drobnou pomstu předem spřádá, aby se utěšila?

Nakonec se vrátí do postele, násilím mu vrazí jointa mezi rty a zašeptá:

„Mám ráda, když mi vykládáš příběhy o milování.“

Ještě horší než nemilovat se s Alicí je milovat se s ní, když má špatnou náladu. Nezáleží na důvodech jejího podráždění, které může trvat dva dny nebo jen od rána, které může přijít jen tak zničehonic nebo pramení v neproniknutelných tajemstvích jejího srdce, ale vždycky ji cele rozleptá. Může být vzrušující mít ji takhle, stravovanou nenávistí, je to výzva, kterou nelze brát na lehkou váhu, výzva současně k analýze i k empatii. Ne že by z toho měl sám méně rozkoše, ale musel by být obzvláštní imbecil, aby bral vážně škleby a mimiku, které si Alice instinktivně vymýšlí, aby jí nekladl příliš mnoho otázek. Pod jejím umíněným čelem probíhají mohutné bouře, bouře, které vším otřesou a vypuknou kvůli maličkosti; jediný prohřešek, a už se nepřehlédnutelně usídlí v záhybu jednoho obočí, ale o jaký prohřešek jde? Kdy se ho dopustil?

Emmanuel se na ni celý udýchaný zhroutí, ještě před dvěma vteřinami málem umřel při orgasmu. Ano, to se musí nechat, Alice má sice mizernou náladu, ale pořád je to první třída, její něžná dojemná stehna, její houština světlých vlasů, odhalené řezáky v pootevřených ústech. A proti své vlastní logice (proč si vlastně vnucovat falešnou shodu duší, když jediné, co si můžeme poskytnout, je bouřlivé tělesno) vlní mimoděk boky, rozhodně nevypadá jako někdo, kdo má mizernou náladu. Možná se snaží o trochu míň, aby zasela pochybnosti, aby cítil, že je tady nějaký problém. Ale i když je Alice lstivá, netuší, že právě tahle nucená ochablost a okázalá nechuť a lhostejnost nakonec povedou k rozkoši. Pocit, že ji má trochu proti její vůli, je tak vzácný, že je úplně posedlý pozorováním její tváře, kde se pomalu prosazuje rozkoš, ale pořád je tam zuřivost, připadá si jako násilník. Alice ovládne skutečné projevy rozkoše, co nejdéle to jde, ponechá mu jen ty nejhrubší, ty, které v něm probouzejí chuť fackovat ji a udolat ji údery pyje; jediný spolehlivý důkaz slasti probíhající tímto tělem jsou uši, které jí zrudnou, to nedokáže ovládnout, na rozdíl od své prolhané nestoudné pičky.

Během milování prý žije ženské pohlaví vlastním životem, ale to by bylo třeba vidět to Alicino, když se rozhodne vás napálit; jaká zášť a jaká ďábelská inteligence je v ženách! Velmi rychle pochopí, že jejich křik nestačí na oklamání, a tak ty čubky – jejichž je Alice úchvatným exemplářem – začnou napodobovat šílené, fascinující stahy břicha pod mužským náporem. Napodobují tenhle nepřeložitelný Morseův jazyk, jeden dlouhý stah, dva kratší, skládají svoji lež, jako by aranžovaly kytici; a ve chvíli, kdy předstírají orgasmus, vám ty bledé a zrůžovělé, oslňující a nesnesitelné komediantky zatnou nehty do paží, stisknou pičku, jako by polykaly pyj, a to crescendo se na konci uzavře drásavým stiskem. Komu tedy lze důvěřovat, když se i část ženského těla, určená k odevzdání se, účastní komplotu?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Alice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.