Hrdinové
z Dračí ulice

Ďábelské zrcadlo

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Bernd Perplies & Christian Humberg

Hrdinové z Dračí ulice – Ďábelské zrcadlo – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 6
U Hranatého stolu

Fleck měl už zase hlad. V budově Kouzelnické univerzity to krásně vonělo obědem, když tam pobíhali společně s Hanissou. Bohužel neměli čas se zastavit v kuchyni. Přitom Hanissina matka měla vždycky pro Flecka nějakou dobrotu. Místo toho spěchali do města, přeběhli hlavní náměstí, kde to zase nádherně vonělo, tentokrát čerstvě upečeným chlebem, masem a zeleninou. Fleck zafňukal, aby dívku upozornil na kručící žaludek. Ale místo aby zastavila u některého ze stánků a koupila mu kandované jablko nebo pečené kuře, dál pokračovala do změti ulic a uliček ve Starém městě.

Hanissa po chvíli zamířila k ošklivé hranaté budově. Flecka nechala u vchodu, ale důrazně mu nakázala, že dokud bude pryč, nemá páchat žádnou neplechu. A tak tu seděl a pozoroval lidi, trpaslíky, elfy a další bytosti, které v budově mizely nebo z ní vycházely. Dvakrát nebo třikrát prosebně zakňučel. Nedočkal se však ničeho jiného než překvapených pohledů těch, kteří kolem něj spěšně prošli.

Jeho dlouhý dračí čumák náhle zaznamenal lákavou vůni. Připomínala skopovou pečeni, ale ne, ještě něco lepšího, hustou masovou směs! Odkud ta úžasná vůně asi přichází?

Zavětřil, váhavě vykročil do ulice a začal ji s nosem u země soustředěně prohledávat. Nemusel hledat dlouho, záhy ten zdroj přenádherné vůně objevil.

Vycházela z malé hospody krčící se mezi dvěma několikaposchoďovými domy. Domek byl postavený z masivních kamenných kvádrů a malá okénka připomínala hradní střílny. Nad vchodem visel omšelý vývěsní štít s nápisem U Hranatého stolu, ale to Flecka ani trochu nezajímalo.

Mnohem zajímavější mu připadala ulička vedoucí mezi sousedním a následujícím domem. Trochu připomínala škvíru mezi domy č. 11 a 15 v Dračí ulici. A právě z ní se na ulici linula ta úžasná vůně jídla.

Fleck odvážně vykročil do pološera a vzápětí se ocitl na malém dvorku, kde stály vzorně srovnané bedny a sudy. Pár kroků vpravo byly v zadní stěně domu dveře. Byly jen přivřené. Tady je správně. Tudy se jde určitě do kuchyně.

Fleck se protáhl škvírkou dovnitř. Za dveřmi byla krátká chodba s dalšími dveřmi. Na konci se rozdvojovala. Odněkud sem doléhalo řinčení hrnců a syčení a prskání opékaného masa. Fleckovi se stáhlo hrdlo a žalostně zakňučel.

Rychle ťapal chodbou. Na jejím konci chtěl zahnout doleva, ale ve stejném okamžiku odtamtud zaslechl těžké kroky a hlasitý křik jakéhosi muže. Polekaný Fleck utekl doprava, běžel chodbou, dvakrát zahnul za roh a náhle se musel rozhodnout, do kterých ze tří dveří, které se před ním objevily, vstoupí. Podle přibližujícího se zvuku usoudil, že je mu ten muž stále v patách.

Protože z místnosti za dveřmi vlevo vycházel strašlivý zápach a na vedlejších dveřích visel zámek, rozhodl se Fleck pro dveře na druhé straně chodby. Natáhl čumák ke klice a zmáčkl ji. Dveře se s tichým zaskřípěním otevřely. Dráček rychle vběhl dovnitř a dveře za sebou zabouchl. Hulákající obr přece nemusí vědět, že tady vůbec je. Navíc nebyl cítit jako hospodský kuchař, ale spíš jako host, který se hned po ránu opil.

Fleck si celý roztřesený vzrušením sedl za dveře a poslouchal. Snad ten obr nemá namířeno právě sem.

Mladý drak měl štěstí. Těžké kroky se přiblížily natolik, že širokou škvírou pod dveřmi zavanul dovnitř zápach piva a mužského potu, ale muž zamířil k páchnoucí místnosti naproti. Bouchly dveře a krátce nato bylo slyšet, jak si muž ulevuje.

Fleck se začal rozhlížet po svém úkrytu. Místnost byla plná nahodile rozestavěných lenošek, které doplňovaly odkládací stolky na džbány s pivem a váčky se směsí bylin do dýmek, na stěnách visely úctyhodně vyhlížející rytířské štíty a v zadní části místnosti stál krb. Hned vedle ohniště se nacházelo cosi, co vypadalo jako oltář: truhla z leštěného tmavého dřeva, na níž byl položený kus jemně tkané látky. Na ní ležel stříbrný prstenec, ve kterém spočíval jako dětská pěst velký křišťálový kámen. Měl mléčně bílou barvu, byl dokonale kulatý a vyleštěný – a svítil!

Fleck popošel zvědavě blíž, aby si kámen prohlédl. Zlatavé světlo vycházelo z jeho vnitřku.

Dráček dočista zapomněl na hlad. To, co tu objevil, bylo velice vzrušující. Naklonil hlavu ke straně a posunul se k oltáři s kamenem ještě o trochu blíž. A pak ještě blíž. Udělal ještě další krok. Nakonec do kamene strčil čumákem.

Hned ale překvapeně ucukl, protože z nitra kamene zaznělo melodické zazvonění. Zvuk se zopakoval dvakrát a nato se kámen rozzářil ještě o něco víc.

Fleck nejistě ucouvl. Okouzleně hleděl na kámen, nad nímž se začal vytvářet třpytivý oblak. Uvnitř oblaku se začalo cosi zhmotňovat. Vypadalo to jako… lidské tělo!

Byl to muž v košili a kazajce bez rukávů. Vypadal podivně ploše a bezbarvě, spíš jako obraz než jako skutečná osoba. Oči měl zavázané šedivým šátkem. Přesto se tvář bez vousů, lemovaná dlouhými rozcuchanými vlasy, otočila k Fleckovi. Mužův obličej se rozzářil v radostném udiveném úsměvu. Jako by dráčka doopravdy viděl.

„Propána, ty jsi ale roztomilý drobeček!“

I když Fleck ani v nejmenším netušil, co mu ten podivný muž z oblaku říká, nesměle zakňoural.

„Aha, takže ty se jmenuješ Fleck,“ vykřikl zvesela cizinec. „Těší mě, že tě poznávám, můj milý. Připomínáš mi jednoho mého dobrého přítele. Ale to je jedno. Čím jsem si vysloužil tu čest, že jsi mě přivolal?“

Svému jménu Fleck rozuměl. Ten muž ho asi zná, což je divné, protože Fleck si byl dost jistý, že ho ještě nikdy neviděl. Opatrně zakňoural znovu.

Muž svraštil čelo. „Co to říkáš? Rozuměl jsem ti dobře? Ty jsi od rytířů Hranatého stolu? Ty k nim snad patříš? K Rubardovi Červenovousovi a Hornovi Mocnému? Ale ne, moment, vždyť ti už musí být dávno mrtví.“

Fleck neměl sebemenší tušení, co mu ten divný plochý našedlý muž se zavázanýma očima povídá. Několikrát zakňoural a zabrumlal, aby mu to dal najevo.

Cizinec se odmlčel a zvážněl. „Rozumím. Mnohokrát se omlouvám. Neměl jsem v úmyslu vás urazit. Neuvědomil jsem si hned, že vy sám jste rytíř. Moje chyba. Tak proč jste mě zavolal? Neříkejte, že…“ Zarazil se a zatvářil se vyděšeně. „Hlavně neříkejte, že se to už stalo!“

Flecka z ničeho nic zasvrběl čenich a kýchl.

„Ach, u všech božstev, která v Mintarii vzýváte! Po všech těch letech? Tolik jsem doufal, že jsem to zlo jednou provždy zahnal.“ Plochý muž se trochu předklonil, takže jeho obličej téměř vystoupil z oblaku ven. „Dokážete mi říct, jak se to mohlo stát?“

Fleck začínal být neklidný. Chlapík nepřestával mluvit. Kdyby tak aspoň rozuměl tomu, co od něj vlastně chce! Přál si, aby tu s ním byla Hanissa. Ta by si určitě věděla rady.

Hanissa! To je přece skvělý nápad. Musí Hanisse ukázat kouli a plochého šedého chlapíka. Vždyť není nijak daleko. Když si pospíší, bude snad ten muž ještě v oblaku, až se s dívkou vrátí zpět.

Fleck začal horlivě kvíkat a máchat předními tlapami, aby muži naznačil, že tu na něj má počkat.

„Samozřejmě,“ odpověděl muž v oblaku a přikývl. „Času je málo – jako vždycky, když svět napadne Zlo. Ihned se vydám na cestu. Jakmile dorazím, promluvíme si.“

Pak to tlumeně baflo a oblak se rozplynul. Zlatě zářící kámen na oltáři potemněl a ležel tam stejně jako ve chvíli, když Fleck vstoupil do místnosti.

Mladý dráček tlumeně zakňučel. Nerozhodně kýval hlavou na dlouhém krku ze strany na stranu a pohledem přeskakoval od oltáře ke dveřím a zpět.

Nakonec popošel znovu k oltáři, třpytivý kámen uchopil do zubů a vytáhl ho ze stříbrného prstence. Odnese ho Hanisse. Ta určitě dokáže toho muže v oblaku přivolat zpátky.

Kulatý kámen byl dokonale hladký a navíc i trochu teplý. Fleck spokojeně mlaskl, zavřel tlamu a přidržel si v ní kouli dlouhým jazykem, aby ji náhodou nedopatřením nespolkl. Potom vyběhl z místnosti na chodbu…

… kde se srazil s tlustým chlápkem, který zrovna vyšel ze dveří s visacím zámkem. Kolem pasu měl uvázanou špinavou zástěru a v rukou nesl dvě veliké šunkové kýty.

Muž vykulil oči. „Ať mě…,“ vyjekl. „Co jsi to za potvoru?“ Odložil šunky na podlahu.

Fleck, kterému už zase začalo kručet v žaludku, by ze všeho nejraději jednu z kýt popadl, ale to by mu z tlamy vypadla kamenná koule. A navíc sebou musel hodit, protože chlapík – podle všeho hospodský od Hranatého stolu – zvedl obě ruce do výšky a začal s nimi výhrůžně máchat.

„Huš, padej odsud, ty jedna mrňavá potvoro! Tady není nic k ukradení! Zmiz, nebo si donesu svůj starý palcát a přetáhnu tě s ním přes hlavu.“

Slova hospodského měla náležitý účinek. Fleck se rozběhl pryč, nejprve chodbou, pak přes zadní dvorek a nakonec uličkou mezi domy zpět na hlavní ulici. Veliká budova, ve které byla Hanissa, stála nedaleko.

Fleck doufal, že dívka už brzy vyjde ven.

Kapitola 7
Duchové útočí!

Bondingorská Dračí škola na konci Dračí ulice byla hned po Přístavní čtvrti Sandovým nejoblíbenějším místem z celého města. Nikde jinde nezažíval tak silný pocit dobrodružství a volání dálek. V Dračí škole choval starý Osrum, který byl už dlouho Tomrinovým, Sandovým a Hanissiným přítelem, létající draky pro městskou gardu.

Široká brána byla otevřená i dnes. Sando s Tomrinem vešli do rozlehlého dvora a stejně jako pokaždé chlapec z ulice užasl nad vším tím děním panujícím za vysokými zdmi. Mohutní draci podřimovali na slunci ve svých klecích nebo se cpali teplým žrádlem, ze kterého se ještě kouřilo. Někteří dělníci horlivě pobíhali mezi klecemi, další se starali o mladá zvířata ve výbězích. Vzduch byl cítit potem, sírou a krysí kaší – jednou z nejoblíbenějších dračích pochoutek. Při každé zmínce o ní bylo Sandovi trochu nevolno.

Dnes se navíc ve vzduchu vznášel strach.

„Burpsi! Burpsi, kde jsi?“

Volání se odráželo od zdí. Sando se otočil a rozhlédl se. Uvědomil si, že se dělníci tentokrát nestarají o draky v klecích. Osrumovi zaměstnanci měli očividně na práci něco mnohem důležitějšího než pečovat o šupinatá létající a jezdecká zvířata.

„Burpsi! Burpsíčku!“ Kolem dvojice kamarádů prošel hubený stájník s poďobaným obličejem a chraplavým hlasem a vůbec si jich nevšiml. V jedné ruce nesl vědro plné krysí kaše a druhou, s výrazem odporu ve tváři, rozhazoval kaši kolem sebe jako návnadu. „Vrať se, Burpsi. Mám tu pro tebe něco dobrého.“

„Neříkej mi, že se Osrumovi ztratil jeho mazlíček,“ zašeptal Sando Tomrinovi.

Chlapec přikývl. „Už to tak vypadá. Hej, Alfréde,“ zavolal za mladíkem. „Co se stalo?“

Alfréd se zastavil, zmateně zamrkal a otočil se. Teprve nyní si uvědomil přítomnost obou chlapců. „Pane Tomrine,“ odpověděl smutně. „Ale, z toho by se jeden zbláznil. Když jsme dnes ráno odemkli kancelář, Burps nám utekl. Od té chvíle už se neobjevil. Jestli to zjistí pan Osrum, předhodí nás drakům.“

Samozřejmě že to bylo přehnané. Sando Osruma dobře znal; spravedlivějšího a dobrosrdečnějšího muže sotvakdy potkal. Ovšem starý muž na svém Burpsovi nesmírně lpěl, což málokdo chápal.

Burps byl domácí drak, velikostí – a především chováním – ale připomínal podsvinče. Choval se, jako by mu patřil celý svět, a o nějakých ohledech patrně ještě nikdy neslyšel. Když ležel ve svém košíku v Osrumově pracovně, hleděl na všechny návštěvníky svého pána tak mrzutě a nepřátelsky, že by se jeden mohl i začít bát. Sando si už kolikrát v duchu říkal, jestli ten nevraživý mrňavý tvor náhodou nevyskočí a nezakousne se mu do nohy. Ale nic takového se nikdy nestalo. Místo toho měl Burps nejspíš mnohem větší potěšení z toho, že otravoval vzduch větry ze svých střev.

„Daleko být nemůže,“ utěšoval Tomrin zoufalého Alfréda. „Nebo snad ano? Asi by sotva utekl ven.“

Sando protočil oči. „Ten? Ten se teď nejspíš někde schovává a baví se tím, jak ho všichni hledají.“

Koutky Alfrédových úst se začaly pomalu stáčet dolů.

„Kde je vlastně Osrum?“ zeptal se Tomrin.

„To je v tom dnešním hrozném dni jediný záblesk radosti,“ odpověděl Alfréd. „Můj Mistr tady dnes vůbec není. Když Burpse najdeme dost rychle, Osrum se nikdy nedozví, že nám upláchl.“

„Cože?“ vyhrkl Sando. Ustaraně se na sebe s Tomrinem podívali. „To je ale malér. Potřebujeme, aby nám pomohl. A kde je? V pevnosti? U barona?“

Alfréd vrtěl hlavou tak usilovně, až se celý rozkymácel a vědro s krysí kaší se nebezpečně rozhoupalo. „Ne, ne. On je úplně pryč. Odjel.“

„A kam?“ naléhal Tomrin.

„No, tak vám to, pane Tomrine, povědět můžu,“ odvětil Alfréd tónem, ze kterého Sando okamžitě poznal, že Tomrin s Alfrédem nežijí ve stejném prostředí. „Osrum odjel na velké setkání chovatelů. Chce tam předvést své dvě bellurské ještěrky, lépe řečeno jejich dorost.“

No jasně! Sando si vzpomněl. Už celé týdny nevykládal starý chovatel o ničem jiném než o mláděti, které očekává Pip. Říkalo se, že se žádnému chovateli ještě nikdy nepovedlo spářit dvě bellurské pátrací ještěrky jinde než v Bellurii.

„Co se narodilo?“ zeptal se Sando zvědavě. Nadšení z pátracích ještěrek na okamžik zastínilo ostatní starosti. „Sameček nebo samička?“

Alfréd polkl. „To by bylo fajn,“ zamumlal. „Ale narodila se trojčata, dokážete si to představit? Teď tu máme těch létajících potvůrek celkem pět.“

Navzdory obtížné situaci, ve které se nacházeli, se oba chlapci usmáli. Už jen setkání se samotnou Pip bylo zážitkem. A pět takových jako ona by asi dokázalo připravit o rozum i toho nejtrpělivějšího člověka.

„Osrum je určitě velmi pyšný,“ poznamenal Tomrin.

„To se můžete vsadit, pane Tomrine,“ potvrdil stájník. „Je to, jako by se stal dědečkem. Včera tu měl dokonce nějakého kouzelníka, který mu měl udělat kouzelný obrázek společně s pátracími ještěrkami. Jestli chcete, běžte do hlavní budovy. Visí hned vedle schodiště. Ale pozor: Osrum se na tom obrázku zubí tak zářivě, že by z toho jeden málem oslepl.“

Všichni se zasmáli. Dělalo jim dobře dopřát si trochu legrace.

Ale hned nato se chlapci opět začali věnovat důvodu, kvůli kterému sem přišli. „No, tak když tu není,“ prohlásil Tomrin zklamaně, „budeme si muset vymyslet něco jiného.“

Alfréd zvedl ruku. Na zem mu z ní odkapávala krysí kaše. „Můžete nám pomoct,“ navrhl. „Jak jsem říkal: jestli toho tlustého bručouna nenajdeme…“

Sando se zamračil. Pomáhal rád, tentokrát však neměli čas. „Už jste ho zkoušeli vypátrat po čichu?“ zeptal se, zatímco sledoval muže, jak při hledání Burpse obracejí každý žlab a nahlížejí pod každou povalující se bednu.

„Zdá se, že ho hledáte jen očima. Kdybych ho měl hledat já, snažil bych se ho vyčmuchat. Sotvakdo páchne tak vydatně jako Osrumův otravovač vzduchu.“

Tomrin se překvapeně rozesmál. Alfréd vykulil oči. „To je ono,“ vydechl. Znělo to téměř pokorně. „Že jsme na to nepřišli sami: zápach! Musíme hledat Burpse podle zápachu.“ S nadšením v očích se otočil. „Hej, hej, Gunnore!“ zavolal na jednoho ze svých spolubojovníků. „Mám to!“

Tomrin položil Sandovi ruku na rameno. „Pojď. Myslím, že ho najdou sami.“

Společně se vydali k bráně. Když vyšli do Dračí ulice, zaslechli za zády chraplavý hlas jednoho ze stájníků: „Mám ho!“

Když Hanissa s Fleckem dorazila brzy odpoledne do Dračí ulice č. 13, začalo mrholit. Zrovna chtěla vklouznout mezi domy č. 11 a 15, když zahlédla ulicí přicházet Tomrina se Sandem. Dívka se zastavila, aby se s chlapci pozdravila. „Jablko nebo jahoda?“ zeptala se. Bylo to domluvené heslo.

„Krysí kaše,“ řekl Tomrin.

„Trpasličí pivo,“ dodal Sando.

Hanissa spokojeně přikývla. „Tak co?“ zeptala se. „Neměli jste štěstí?“

Oba hoši se zamračili. Zatímco kráčeli úzkou mezerou do vnitřního dvora, několika slovy jí popsali, co všechno jim zatím den přinesl. Mnoho toho skutečně nebylo. „A teď jsme stejně bezradní, jako jsme byli předtím,“ uzavřel jejich líčení Tomrin. Ze samého zklamání zatínal ruce v pěst.

„Pojďme dovnitř, něco vymyslíme,“ navrhl Sando. „Přece se nám musí nějak podařit ty zrcadláky zastavit.“

„Za gardou ani do paláce nejspíš ani chodit nemusíme,“ pronesl s obavami Tomrin. „Nikdo by nám tam nevěřil.“

„Taky si to myslím,“ řekla Hanissa. „Když se objevíme u městského maršála Feylora z Garstingu, abychom ho varovali před třemi dětmi, které vypadají jako my, smíchy se svalí ze židle.“

„Nebo nás rovnou strčí za mříže,“ dodal Tomrin.

Vtom Hanissu něco popadlo za nohu. Ztratila rovnováhu, překvapeně vykřikla a dopadla doprostřed smetí přímo na nos. Na okamžik se jí zatmělo před očima a roztančily se jí před nimi hvězdičky.

„Nisso?“ dolehl k jejím uším Sandův hlas. „Jsi v pořádku?“ Vztáhl k ní ruku. Ale vtom se složil, jako by dostal do žaludku dělovou koulí.

Tomrin se poplašeně rozhlížel. „U všech božstev, co se to děje?“ Sklonil se pro klacek a držel ho před sebou napřažený jako meč. „Zaútočili na nás!“

Hanissa se zmateně rozhlížela. Nikde žádný protivník. Pak se však vyděsila.

Myslím, že vím, co se děje! „Pozor, jsou to duch…“ Zrovna chtěla Tomrina varovat, když vtom jí neviditelná noha podtrhla ruce, o které se opírala. Než stačila znovu dopadnout na zem, popadly ji nemilosrdné ledové ruce za boky a zvedly ji do vzduchu. „Hej, no tak!“ vykřikla. „Okamžitě toho nechte!“

To už se však vznášela nad zemí. Kroutila se, tloukla a kopala kolem sebe, jak nejsilněji dokázala. Ale jak se má trefit do někoho, koho nevidí? Neviditelný ji mezitím krok za krokem nesl přes dvůr k domu č. 13.

Fleck prskal a syčel a zmateně se rozhlížel. Věděl, že se tu děje něco zlého, avšak nevěděl, co by měl udělat, aby svým přátelům pomohl.

„To musejí být duchové,“ lapal po dechu Sando. Ztěžka se zvedal, ale v ruce držel svou dýku.

Tomrin se rozeběhl za Hanissiným únoscem. „Stůj!“ křičel. „Okamžitě ji pusť, nebo si to s tebou vyřídím!“

Něco neviditelného, do čeho divoce narazil, mu vytrhlo klacek z rukou a hodilo mu ho pod nohy. Tomrin zakopl a hlavou tvrdě narazil do odloženého květináče. Od stěn okolních domů se odrazilo nenávistné zahihňání, při kterém přeběhl Hanisse mráz po zádech.

Dívka horečně přemýšlela. Znala jen jeden druh duchů, který útočí na své protivníky takhle cíleně: jsou to duchové-žoldáci. Vysloveně nepříjemné bytosti, které v honbě za svým cílem dlouho neváhají. Alespoň tak to stálo napsáno v knihách na univerzitě, které tajně přečetla. Byly to duše bývalých žoldáků, kteří se nechali zlákat ke špinavé práci i po své smrti – když jim za to někdo dobře zaplatil.

Zrcadláci! blesklo jí hlavou. Naši dvojníci museli zjistit, že jsme ze sklepa utekli, a tak najali tyhle bytosti, aby si tu na nás počíhaly. Nejspíš tu měly počkat, dokud se nevrátíme.

„Flecku, pomoz Hanisse!“ vykřikl Sando, který byl příliš daleko, než aby mohl zasáhnout.

Mladý drak pokýval hlavou, jako by rozuměl, a rozběhl se za Hanissou a jejím únoscem. S hekáním chňapal po neviditelném nepříteli, ale pokaždé chňapl naprázdno.

Mezitím se ocitli u plachty. Hanissa náhle ucítila, že sevření jejího únosce povolilo. Divoce zamávala pažemi, jako by se tím snad mohla udržet ve vzduchu, hned nato se však řítila dolů k podlaze. Tvrdě narazila do stěny domu. Náraz jí vyrazil dech a do očí jí vhrkly slzy.

„Dej pozor,“ varoval ji Tomrin, který si otíral zkrvavené čelo. Byl od ní jen pár kroků. „Budou přinejmenším dva!“

Sotva to dořekl, vznesly se odpadky ležící vedle něj v divokém víru do vzduchu. Jakási neviditelná bytost si s divokou bezohledností razila cestu od Tomrina k Sandovi. Chlapec zděšeně vykřikl.

Plachta odlétla stranou. Hanissu popadla za rudé vlasy silná ledově chladná ruka a vytáhla ji vzhůru. Znovu se přestala dotýkat země. Duch ji zvedl a prostrčil ji otevřeným oknem do místnosti.

Jakmile se ocitla uvnitř, dívka vyskočila na nohy a zvedla ruce k obraně. „Co chcete?“ vyštěkla. „Nechte nás na pokoji. Nic jsme vám neudělali.“

Znovu se ozvalo zahihňání. „Děláme jen svou práci,“ pronesl zlověstný hlas.

Hanisse se podlomila kolena. Nikdy by si ani nepomyslela, že bude stát proti duchovi-žoldákovi. „A jaká práce to je?“

Ze stolu uprostřed místnosti se náhle vznesl nůž a začal se pohybovat vzduchem necelé dva prsty od jejího nosu. „Máme se postarat, abyste zůstali tam, kde jste,“ zavrčel duch, který nůž ovládal. „Tentokrát už doopravdy.“

„Říkám vám, pusťte mě. Okamžitě mě pusťte!“ ozval se zvenku další výkřik. Hanissa koutkem oka zahlédla, že se plachta na okně opět odsunula stranou. Na parapetu se objevil Tomrin. Bledý obličej měl umazaný od krve, ale v očích mu blýskal vzdor. Jakási nepříliš rozeznatelná bytost, spíš zelenavá záře o velikosti dospělého muže, uchopila chlapce za límec a vstrčila ho oknem dovnitř. Krátce nato ho následoval i Sando, také nedobrovolně.

Teď! vycítila Hanissa svou příležitost. Využila krátké nepozornosti a opatrně se přiblížila ke stolu.

Příchod druhé bytosti přiměl ke zviditelnění i tu první. Ve zlomku vteřiny se před očima kamarádů vznášely po místnosti dvě zelenavé postavy. Jejich těla vzdáleně připomínala kostlivce ve zbroji.

„V pořádku,“ zaskřípěl druhý duch-žoldák a vyčaroval několik provazů. „Neztěžujte nám to, děti, a nevzpouzejte se. Teď vás svážeme, odneseme vás do sklepa a nic se vám nestane. Když se budete bránit, pocítíte náš hněv. Je to jasné?“

„Nikdy,“ vybuchl Tomrin. „Nevzdáme se bez boje…“

„Má pravdu, Tomrine,“ skočila mu do řeči Hanissa. „Prohráli jsme. Měli bychom je poslechnout.“

Velitelův syn na ni zůstal nechápavě zírat.

Prosím, pomyslela si úpěnlivě. Prosím, pochop, co mám v úmyslu. Musíš je odlákat, jen na okamžik.

Sando to pochopil rychleji. „Pojď, Tomrine,“ řekl, otočil se k duchům zády a nastavil ruce. „Dřív, než to všechno bude ještě horší.“

Ještě chviličku trvalo, než všechno konečně došlo i Tomrinovi. „No tak dobře,“ zamumlal tak zkroušeně, jak jen dovedl.

Duchové k nim přelétli, aby dokonali své ostudné dílo. To byla šance, ve kterou Hanissa doufala. Bleskově skočila ke stolu a sáhla po ošoupaném výtisku Zahánění duchů s magistrem Huiburem. Tenkou knížečku si „vypůjčila“ z univerzitní knihovny teprve před dvěma dny.

Otevřela ji a začala v ní spěšně listovat. Strana osm, blesklo jí hlavou. Prosím. Ať je to na straně osm. Musela vsadit všechno na jednu kartu. Kdyby to nevyšlo, hra skončí – jednou provždy.

„Hej, co to tam děláš?“ chtěl vědět jeden z duchů. „Okamžitě tu knihu polož!“ Výhrůžně k ní zamířil vzduchem.

Ale byl pomalý. Hanissa už tu správnou kouzelnou formuli, kterou potřebovala, našla. Bez rozmýšlení začala nahlas číst: „Duchové stojící před námi, žoldáci z druhého břehu…“

Oba duchové sebou cukli. Pak začali vřískat a kroutit se jako koboldové, které chce někdo strčit do koupací kádě. Provazy a nože jim vypadly z rukou a přistály na podlaze.

„… buďte zahnáni a odváti,“ pokračovala Hanissa. „A to teď hned!“

Jako by do místnosti náhle vtrhla větrná smršť. Pokojem zadul ostrý vítr, tahal kamarády za oděv i za vlasy. Popel z krbu se vznesl ke stropu a ze stolu na zem spadlo několik kouzelnických potřeb. Duchové-žoldáci vřískali a naříkali, každým okamžikem se zmenšovali a jejich záře pohasínala.

Hanissa jednala rychle. „Tomrine!“ vykřikla na chlapce, který stál nejblíž u okna. „Plachtu!“

Tomrin v mžiku vyskočil na parapet, přehoupl nohy ven a odtáhl plachtu stranou. Jako by Hanissou vyvolaná vichřice čekala přesně na to. Jakmile byla cesta ven volná, zmocnil se vichr obou duchů a vynesl je na dvůr.

„Rychle, za nimi,“ vykřikl Sando, přeběhl k oknu a vyskočil za Tomrinem. Hanissa mu byla v patách.

Bouře duněla dvorem. Duchové už byli odfouknutí na druhou stranu, když si Hanissa uvědomila, že by je vichr raději neměl vynést přímo na Dračí ulici. Mohli by je tam zahlédnout obyvatelé Bondingoru a začít pátrat po tom, odkud se tam vzali. To by se jim to pak začalo na dvoře hemžit zvědavci.

Rychle znovu zalistovala v Huiburově knize. Vzala si ji s sebou ven, protože účinná okamžitá magie, jako je tahle, se povede jen tehdy, když má člověk u sebe tu správnou knihu. A neudělá chybu.

„Stěno ze světla a stěno z ohně,“ pronesla. „Stěno pro přízraky a nestvůry, uvrhni ty dva do klatby, protože způsobili neštěstí.“

K jejímu vlastnímu překvapení se nad oslabenými duchy okamžitě zjevila jasná kopule zářící mihotavým světlem. Uzavřela oba zloduchy do svého nitra a znemožnila jim tak všechny snahy o útěk. Jakmile byli uvěznění, vichřice ustala stejně rychle, jako začala.

Znovu zavládl klid. Dokonce už ani nebylo slyšet bědování duchů. Zpoza hromady odpadků náhle vyskočil Fleck a rozběhl se ke svým kamarádům.

„Jsi si jistá, že opravdu zůstanou uvnitř?“ zeptal se Tomrin tiše. Znělo to téměř uctivě.

„Nemám tušení,“ odpověděla Hanissa upřímně. Cítila se trochu stísněně. Takovýmto soubojem ještě nikdy neprošla. „Až doteď jsem ani nevěděla, jestli ta kouzelná formule doopravdy funguje.“

Sando prohlásil: „V tuhle chvíli funguje – a to je to, co se počítá.“

Kapitola 8
Setkání s minulostí

„Tedy, já nevím, jak to vidíte vy, ale podle mě chtějí ti zrcadláci válku.“ Sando se se zasténáním svalil na jednu z židlí stojících uprostřed místnosti a odsunul stranou několik Hanissiných kelímků, aby se mohl opřít o stůl rukama.

„Určitě nemají v úmyslu nás pozvat na jahodovou limonádu do Gumpova příboje,“ přidal se k němu Tomrin, zatímco si s tváří zkřivenou bolestí sedal na sousední židli. Sáhl si na krvácející čelo. „U všech odporných dračích bobků!“ Duchové mu dali vážně pořádně zabrat.

„Nech toho,“ napomenula ho Hanissa. „Máš špinavé ruce. Nesahej si na tu ránu.“ Odložila Zahánění duchů s magistrem Huiburem na stůl a přešla do kuchyňského koutu. Tam mívali kamarádi vždy vědro s vodou, kterou si přinášeli z kašny o tři domy dál. Přestože byla Hanissa ze souboje s duchy-žoldáky špinavá od hlavy až k patě a světle fialovou sukni měla ošklivě roztrženou, zdálo se, že to schytala méně než oba chlapci. Anebo toho vydrží ještě mnohem víc, než si Tomrin myslel.

Hanissa namočila kapesník, který vytáhla ze své tašky. Pak přešla k Tomrinovi. „Nehýbej se. Vyčistím ti tu ránu.“

Pustila se hbitě do díla a velitelův syn protáhl obličej. „Auvajs, to bolí,“ postěžoval si.

„Až ti na to dám esenci z hvězdné růže, bude to pálit ještě víc,“ upozornila ho Hanissa. „Musíš to prostě vydržet.“ Vypláchla kapesník a začala v dřevěné bedýnce plné lahviček s čarovným obsahem hledat tu správnou. Nakapala několik bezbarvých kapek na vlhký kapesník a podala ho Tomrinovi. „Na několik minut si to na tu ránu přitiskni. Mělo by to pomoct.“

Udělal, jak mu řekla. Lék na čele skutečně pálil jako stodola plná sena, do které plivl drak oheň. „No tak dobře,“ procedil skrz sevřené zuby. „Kde jsme to vlastně před tím útokem duchů přestali?“

„Nissa nám chtěla povědět, co zjistila,“ zabručel Sando. „Když ten náš den nijak zvlášť úspěšný nebyl.“ Zlobilo ho, že jsou za zrcadláky pořád pozadu, aniž by se jim přiblížili aspoň o krok.

Tomrin na tom byl stejně.

Hanissa se s povzdechem posadila na jednu z židlí. „Moc jsem toho nezjistila,“ přiznala, zatímco rozkládala list pergamenu. „Dračí ulice č. 13 patřila dřív – ne, vlastně ještě pořád patří – muži jménem Questrik.“

Tomrin se Sandem se na ni dychtivě podívali. „A dál?“ vyhrkl Tomrin.

„Vůbec nic,“ odvětila Hanissa zasmušile. „To je všechno. V městském registru, odkud jsem sebrala to lejstro, stojí jen napsáno, že majitel tohoto domu se jmenuje Questrik.“

„A nějaká poznámka o tom, kam se přestěhoval, když odsud zmizel, tam nestojí?“ zeptal se Tomrin.

Kamarádka jen zavrtěla hlavou. „Pro archiváře na úřadu bydlí pan Questrik stále tady, v těchto čtyřech zdech. Ti ani netuší, že před spoustou let zmizel i se svým domem.“

„To tedy znamená, že jsme přesně tam, kde jsme byli na začátku?“ zeptal se zklamaně Sando.

„Ne tak úplně,“ odsekla Hanissa vzdorovitě. „Máme jméno.“

„Jméno chlapíka, který může být kdekoli v Mintarii, nebo dokonce někde za jejími hranicemi,“ shrnul stručně Tomrin.

Dívka sklopila oči. „Tak nějak.“

„No to je skvělý.“

„A co tedy budeme dělat?“ podíval se na ně tázavě Sando.

V tom okamžiku vydal Fleck, který až doteď seděl tiše vedle nich, podivný zvuk.

Tomrin se otočil na dráčka. „Flecku? Jsi v pořádku?“

Mladý drak místo odpovědi otevřel tlamu a vyplivl kouli velikou jako dětská pěst. Vypadala, že je z nějakého druhu křišťálu, byla dokonale vyleštěná a z jejího nitra vycházelo slabé nažloutlé světlo. Lehce narazila do prkenné podlahy a odkutálela se k Sandovi.

Než se pro ni sklonil, aby ji zvedl, zastavil ji nohou. „Fuj, Flecku, tys tu věc měl celou dobu v tlamě?“ S odporem otřel kouli o kalhoty.

Fleck uraženě zakňoural, ale pak přehopkal k Sandovi a rozčíleně do něj strčil čumákem.

„Hej, Flecku, co to děláš? Přece si teď nechceš tady s tím šutrem hrát na aportování? Kdes to vůbec vzal?“

„No, já bych mnohem radši věděla, proč to svítí,“ prohlásila Hanissa. „Sando, podej mi to, prosím.“

„Jasně, co by ne. Chytej!“ Naznačil hod, a když dívka polekaně vykřikla „ne!“ a honem nastavila ruce, zakřenil se. „To byla jen legrace.“ Pak jí kouli podal.

„Blbečku,“ zabručela Hanissa dobromyslně. Soustředěně začala kouli zkoumat. Přitom si pro sebe něco mumlala. Když přejela nad křišťálem pravou rukou sem a tam, koule se rozzářila o trochu víc. „Myslela jsem si to,“ řekla dívka. „Tak křišťálová koule je kouzelná.“

„A k čemu je dobrá?“ zeptal se zvědavě Tomrin.

Hanissa pokrčila rameny. „To nevím… ještě ne. Ale počkejte…“ Trochu ji natočila a podržela si ji blízko očí. „Je tu něco napsáno. Písmeno Q.“

„Q?“ zopakoval Tomrin. „Co to znamená?“

Sando se tvářil zamyšleně. „Klidně si myslete, že jsem se zbláznil, ale nemohlo by to Q znamenat Questrik?“

„To je ale vážně praštěné, Sando,“ podotkla Hanissa. „Co by tahle křišťálová koule, kterou Fleck nejspíš vyčmuchal někde v Novém městě, zatímco já byla v městském registru, měla mít společného s majitelem našeho domu?“

V tom okamžiku někdo zaklepal na dveře.

Kamarádi se na sebe ohromeně podívali.

„Někdo klepal,“ zašeptal Tomrin.

„To jsme taky slyšeli,“ odpověděl Sando tiše.

„Na vstupní dveře…,“ pokračoval velitelův syn.

„… které jsou zvenku neviditelné,“ dokončila jeho poznámku Hanissa.

Všichni tři se podezíravě podívali ke dveřím, které vypadaly zevnitř docela normálně, ale zvenku už je celé dlouhé roky nikdo neviděl.

Klepání se ozvalo znovu. „Promiňte, ale mohli byste otevřít?“ dolehl k nim tlumeně skrz dřevo hlas. „Já vím, že jste uvnitř, a nemám čas celý den.“

Fleck zakňoural a začal rozčíleně pobíhat sem a tam.

Tomrin vstal ze židle a přešel ke dveřím. „Kdo je tam?“ zeptal se opatrně.

„Jmenuji se Questrik. Přivolal mě rytíř Fleck.“

„Questrik?“ vyhrkla Hanissa.

„ Rytíř Fleck?“ zeptal se Sando téměř současně.

Tomrin sáhl po klice, ale v poslední chvíli se zarazil. Mnohé svědčilo pro to, že muž venku je opravdu tím, kým říká, že je. Kdo jiný by mohl vědět, kde jsou na neviditelném domě neviditelné dveře? A proč by se někdo představoval zrovna jako Questrik? Kromě Hanissy, Sanda a Tomrina přece nikdo jiný neví, komu dům v Dračí ulici č. 13 doopravdy patří… Na druhou stranu je velmi nepravděpodobné, že by se ten muž, kterého tak usilovně hledali a který byl tolik let považován za zmizelého, objevil zrovna teď. Vážně je na tom něco podezřelého.

Skrz dveře byl slyšet hlasitý povzdech. „Ale no tak, nebuďte tak nedůvěřiví. Opravdu jsem to já. V truhle stojící v mé pracovně v prvním patře jsou knihy napsané elfským písmem. Ve sklepě vpředu vlevo stojí dvě police plné zavařených panenských jablíček. A skříň v ložnici má dvojité dno.“

Tomrin se Sandem se na sebe udiveně podívali. Dvojité dno ještě neobjevili.

Vedle Tomrina se postavila Hanissa. „Tak už otevři,“ vyzvala ho.

Udělal, jak řekla.

„Ó, nádhera, mnohokrát děkuji.“ Údajný Questrik vešel sebevědomě dovnitř. Měl pevné boty, tmavě zelené kalhoty a pod kazajkou bez rukávů světlou košili. Na koženém opasku měl připevněnou jednu brašnu a druhou měl přehozenou přes rameno. Na hlavě mu trůnil plstěný klobouk se širokou krempou a se zastrčeným šedým pírkem. V pravé ruce držel dlouhou poutnickou hůl s vyřezávanou hlavicí připomínající dračí hlavu. Měl bledý obličej a oči zavázané šedým šátkem.

Je snad slepý? říkal si v duchu Tomrin. Jestli ano, musí mít jiné možnosti, jak vnímat své okolí, protože se bez zaváhání otočil k trojici kamarádů, smekl klobouk a naznačil úklonu.

„Mé jméno je Questrik, vítejte v mém domově.“

„Zvláštní,“ zamumlal Sando. „Vždycky jsem si myslel, že se to říká tomu, kdo přišel.“

Questrik se usmál. „Za normálních okolností bych ti dal za pravdu, můj mladý příteli, ale v tomto případě je tomu poněkud jinak. Ten dům patří mně a vy jste se v něm pouze usadili.“ Zvedl ruku. „Nemějte obavy, nepřišel jsem vás vyhnat. Návštěvy mi činí potěšení. A upřímně řečeno tady nebývám příliš často – takže se nic neděje.“

Hanissa si odkašlala. „Promiňte, že se ptám, pane Questriku, ale kde jste se tu najednou vzal? A proč říkáte Fleckovi rytíř?“

Questrik se zatvářil nechápavě. „Neměl bych?“ Ukázal na Flecka sedícího před ním a rozčíleně vrtícího ocasem. „Představil se mi jako rytíř Hranatého stolu, když mě přivolal skrz Ydnah.“

„ Cože udělal?“ zeptal se Tomrin, který už vůbec ničemu nerozuměl. Buď je ten chlapík naprostý blázen, nebo se tu děje něco hodně divného.

„Přivolal mě skrz Ydnah,“ zopakoval Questrik a ukázal svou holí na křišťálovou kouli, kterou Hanissa stále držela v ruce.

Dívka ji zvědavě zvedla do výšky. „Co je to Ydnah?“

„No… ehm… vzácný magický předmět. Jeho prostřednictvím je možné se spojit s dalšími Ydnahy. Z některých je možné se spojit s libovolným Ydnahem, jiné umožňují spojení jen s jedním konkrétním. Stejně jako ten, kterým mě přivolal rytíř Fleck U Hranatého stolu.“ Questrik svraštil čelo. „Ale povězte mi: jak to, že tohle všechno nevíte? Copak vás vaši rodiče ještě nezasvětili do významu Ydnahu? A jestli ne, jak to, že ho máte?“

Sando zakašlal.

„Obávám se, že je to obrovské nedorozumění,“ začala vysvětlovat Hanissa. „My nemáme s tím vaším Ydnahem a s tím Hranatým stolem vůbec nic společného. Fleck není žádný rytíř, ale náš malý drak. Nejspíš utekl, když jsem byla v městském registru, a tu křišťálovou kouli našel náhodou. Není ten váš Hranatý stůl náhodou hospoda?“

Zmatený muž zaváhal. „No, je.“

„Pak Fleck ten váš Ydnah nejspíš objevil, když hledal něco k snědku. A protože pěkně svítil, chtěl ho donést mně.“

„Stop, takhle jednoduché to ale není,“ namítl Tomrin. „Hanisso, tys přece byla v městském registru hledat majitele našeho domu. A to by měl být ten samý pan Questrik, jehož Ydnah našel Fleck v nějaké hospodě? To by ale byla hodně velká náhoda, no ne?“

„Já bych spíše řekl, že to byla šťastná náhoda,“ prohlásil Questrik. Netrpělivě poklepával špičkou své hole do dřevěné podlahy. „Ale nakonec je jedno, jaký osud nás svedl dohromady, já jsem rád, že jsme se setkali. Protože jestli jsem to pochopil správně, Achnaton už zase provádí nějaké neplechy, že ano?“

„Jestli tím myslíte kouzelné zrcadlo, které krade lidem jejich zrcadlové odrazy a ty pak páchají zlo, máte pravdu,“ přikývl Tomrin.

Muž zavrtěl hlavou. „Achnaton není zrcadlo. Je to kníže démonů, který do něj byl kdysi polapen a zaklet.“

„Vy vážně víte, jak to všechno je?“ vyhrkla Hanissa vzrušeně.

„Bohužel ano.“ Questrik se zachmuřil a ztěžka přešel k židli. Dlouho mlčel a zdálo se, že se zcela ponořil do svých myšlenek.

Sando zakašlal. „Nechtěl byste nám o tom povědět?“

Jako by jeho prosba Questrika udivila. Podíval se na chlapce.

„Ehm… proč by ne? Pojďte sem ke mně, děti. Posaďte se a poslouchejte.“ Počkal, než ho Tomrin, Hanissa a Sando poslechli, a pak pokračoval: „Před mnoha, mnoha lety, to ještě nebyli na světě ani vaši prarodiče, žil v Mintarii ukrutný kníže démonů jménem Achnaton. Jako každý ukrutný kníže démonů měl jen jeden cíl: toužil po moci. Nejlépe nad celým světem. Aby ji získal, pokusil se svrhnout mintarijského krále a zmocnit se jeho trůnu. Mintarie sice není celý svět, ale někde se začít musí.“

Questrik se na kamarády posmutněle usmál.

„Abych to zkrátil: Achnatonův plán ztroskotal. Náhodou jsem byl nedaleko, když si kníže démonů zamanul, že uchvátí moc, a nabídl jsem tedy mintarijskému králi své služby. Obvykle se do takových sporů nepouštím. K čemu by jinak existovali na světě hrdinové? Ale bohužel Achnaton všechny královy hrdiny – proslulé též jako rytíři Hranatého stolu, protože vždy sedávali na rohu královské tabule – zneškodnil. Ti pánové skutečně nevyšli z tohoto boje se ctí… Aby byla znovu nastolena rovnováha mezi dobrem a zlem, zasáhl jsem a společně s králem se mi podařilo Achnatona porazit. Zaklel jsem ho do kouzelného zrcadla, které jsem odnesl, abych ho uschoval na místě, kde by ho žádný z Achnatonových bývalých služebníků nehledal: v Bondingoru, který tenkrát býval malým bezvýznamným tržištěm na břehu řeky Fleet.“

„A co je tedy s tou hospodou jménem Hranatý stůl?“ zeptal se Tomrin.

„U Hranatého stolu,“ opravil ho Questrik. „No, dokážete si asi představit, jak se rytíři Hranatého stolu tenkrát styděli, že v boji proti Achnatonovi selhali. Proto se nabídli, že mi s hlídáním zrcadla pomůžou. Původně jsem to nechtěl, ale řekni skupině silných a zkušených mužů, kteří se na tebe dívají jako smutná štěňata, že jejich pomoc nepotřebuješ?“ Questrik pokrčil rameny. „Tak jsem jim dovolil, aby mě doprovodili. Aby nebyli nápadní, doprovázeli mě jako prostí lidé a začali vykonávat běžnou práci. Stali se z nich pekaři, kováři – a také hospodští! Jeden z nich založil právě ten hostinec, ve kterém mě objevil Fleck. To místo jim dovolovalo se znovu setkávat, aniž by to bylo nápadné. Když přišel čas, kdy jsem musel opět odjet, slíbili rytíři, že budou v Bondingoru hlídat dál. Pro jistotu jsem jim ponechal Ydnah, aby mě buď oni, nebo jejich následovníci mohli přivolat, kdyby Achnaton zase začal dělat neplechu.“ Povzdechl si. „A jak to tak vypadá, bylo to moudré rozhodnutí. I když už je to celá věčnost od chvíle, kdy jsem Achnatona zaklel do zrcadla, očividně se nikdy nevzdal. Ten podlý démon jen čekal na příležitost, aby mohl znovu udeřit. A ta příležitost, zdá se, nastala. I když si říkám,“ Questrik se otočil ke sklepnímu poklopu, „jak je to možné?“

„A jéje,“ zamumlal Tomrin a s kamarády se na sebe podívali. „Obávám se, že je to naše vina.“

Trojice muži rychle vylíčila, co všechno se od včerejšího dopoledne v Dračí ulici přihodilo: jak díky Fleckově nešikovnosti našli vstup do sklepa, kde objevili zrcadlo. Jak je přepadly jejich zrcadlové odrazy a uvěznily je. A že zrcadláci nejspíš nechali zmizet nejen zrcadlo, ale i Glukka.

„Co jsou ti zrcadláci vlastně zač?“ zeptal se Sando. „To je nějaké Achnatonovo kouzlo?“

„Podle všeho ano,“ odvětil Questrik. Zamračil se. „Upřímně řečeno, s něčím takovým jsem nepočítal. Achnatonovo tělo je uvězněno v zrcadle a nepředstavuje tak žádné nebezpečí. Ale jeho duch nejspíš objevil možnost, jak očarovat odrazy těch, kdo se do zrcadla podívají. A podle všeho mají tito služebníci nachystat jeho návrat. Patrně kvůli tomu teď pro něj shromažďují magickou energii a hledají nové oběti, které by mohly být Achnatonovi užiteční jako spojenci.“

„Achnaton tedy pokračuje tam, kde přestal,“ pronesl Sando. „Opět se snaží získat moc.“

„To by vysvětlovalo únos mého otce,“ vyhrkl vyděšeně Tomrin. „Chce ho dostat k zrcadlu a s pomocí jeho odrazu ovládnout městskou gardu. A další na jeho seznamu budou podle všeho městský maršál Feylor z Garstingu a baron Berun.“

„A pak Kamenný rada trpaslíků, král elfů a další bondingorští hodnostáři.“ Hanissa zbledla.

„Pomalu, pomalu,“ brzdil ji Questrik. „Pochybuji, že je toho Achnaton schopen. Oživit a ovládnout zrcadlo ho musí stát spoustu sil. Omezí se jen na několik mužů a žen, kteří by mu podle jeho názoru mohli být užiteční k tomu, aby nachystali jeho návrat.“

„To jsou zcela jistě Feylor z Garstingu a baron Berun,“ mínil Tomrin. „Když tyhle dva nahradí jejich zrcadlové odrazy, bude si démon moct dělat v Bondingoru, co se mu zamane. Musíme proti tomu něco podniknout, a to tak rychle, jak jen to bude možné.“

„Máš naprostou pravdu, chlapče.“ Questrik tleskl povzbudivě do dlaní a vstal. „Nyní uděláme následující: vy si vezměte tenhle amulet.“ Sáhl do brašny, kterou měl přehozenou přes rameno, a vytáhl z ní kulatý bronzový amulet na koženém řemínku. Byla na něm zobrazena pěticípá hvězda. „S tímhle půjdete do hostince U Hranatého stolu v Novém městě. Tam se setkáte s následníky dávných rytířů, kteří střeží zrcadlo dnes. Srdečně je ode mě pozdravujte a připomeňte jim dávnou přísahu jejich dědů. S jejich pomocí by se vám mělo podařit učinit řádění zrcadláků a Achnatona přítrž.“

„A co vy? Vy nám nepomůžete?“

Questrik zavrtěl hlavou. „Je mi líto, ale na to nemám bohužel čas. Musím se postarat o jiné naléhavé záležitosti.“

„Naléhavější, než je návrat knížete démonů?“ nechápal Tomrin.

„V podstatě ano,“ odvětil Questrik vážně. Pak ale rysy v jeho tváři přece jen trochu změkly. „Neklesejte na duchu. Jsem si jistý, že to zvládnete. Ukažte Achnatonovi, co jste zač.“

Chystal se k odchodu, když vtom ho Hanissa popadla za rukáv. „Ale jak máme porazit naše vlastní zrcadlové odrazy?“

Muž se k ní otočil a usmál se. „To je jednoduché. Pošlete je zpátky tam, kam patří.“

„A Achnatona?“

„Zkrátka přes něj zase hoďte deku. Zrcadlo, které nemůže nic odrážet, ztratí svou moc.“

„To je to tak jednoduché?“ pronesla nedůvěřivě Hanissa.

Questrik se usmál. „Všechno nemusí být složité. Nebývají ta nejjednodušší řešení většinou ta nejlepší?“ Zaklepal holí do podlahy. „Tak, a teď už doopravdy musím jít. Hodně úspěchů, moji mladí přátelé. A dál střežte můj dům. Pod jeho střechou se skrývá ještě nejedno tajemství.“

Tomrin sice pod šedým šátkem neviděl Questrikovy oči, ale mohl by přísahat, že na ně zamrkal.

Ve dveřích se k nim Questrik ještě jednou otočil. „Mimochodem, potřebujete k něčemu ty duchy-žoldáky, co jsou zajatí venku na dvoře?“

„Ehm, ne,“ odpověděla Hanissa.

„Výborně,“ řekl Questrik. „Tak já se při odchodu postarám o to, aby už nikdy nikoho neobtěžovali. Sbohem. Možná se opět někdy někde setkáme. S chutí bych si někdy dal jahodovou limonádu v Gumpově příboji.“

S těmito slovy zmizel.

„Jahodovou limonádu?“ Sando udiveně pohlédl na Tomrina.

„Pane Questriku, počkejte!“ vykřikla Hanissa. „Já se vás chci ještě zeptat na spoustu věcí.“ Vyběhla ven a chlapci jí byli v patách.

Ale neznámý návštěvník jako by se propadl do země.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .