Spirit Animals –
Ledová past

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Shannon Haleová

Spirit Animals – Ledová past – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

7.
KOMPAS

Pátého dne v Arktice se probudili do zvláštního zeleného oparu. Abeke ze stanu pozorovala ten neobvyklý odstín oblohy a snažila se tím pohledem zahřát, přesvědčovala se, že je v pořádku. Vůbec si nepamatovala, že by v noci spala. Spíš měla pocit, že ji někdo praštil po hlavě a hodil na zem, kde prostě zůstala ležet a mrzla.

Ztěžka vydechla a dívala se, jak pára ve vzduchu krystalizuje a sněží jí zpátky na obličej.

Ráno přešlo: slunce zezlátlo, vzduch se však ani trochu neohřál. Abeke si dál opakovala, že je v pořádku. Pohoří na obzoru vystupující z nekonečné ledové pláně teď aspoň představovalo nějaký cíl. Pokračovali v té hře na jídlo.

„Jako sedmý chod,“ zasnil se Rolan, „do křupava grilovaný pstruh na pořádném kusu másla nadívaný citronem a tymiánem.“

Abeke už byla tak zmrzlá, že ani neměla hlad. Tolik se třásla, že během hodiny třikrát zakopla a upadla.

Potřetí jí Conor pomohl vstát.

„Není ti nic?“ zeptal se.

Ano, je v pořádku. Copak si to neopakuje už celé dny? Ostatním je určitě stejná zima jako jí. To, že vyrostla v horké Niloji, přece neznamená, že nepřežije pár dní na ledu. Kvůli rozklepané bradě však žádné z těch slov ze sebe ani nemohla vypravit.

Conor se zamračil, sundal si šálu a omotal ji Abeke okolo krku. S překvapením zjistila, že je jí hned tepleji. Zkusila rty zkroutit do úsměvu, ty však byly jako z ledu. Conor jí úsměv tak jako tak oplatil. Rodina pro Abeke znamenala otce a sestru, kteří s ní žili ve stejném domě, jedli s ní, kritizovali ji a přáli si, aby byla jiná. Dokud nepotkala Conora, nevěděla, jaké to je mít bratra. Teprve když poznala jeho i ostatní, začala si rodinu představovat i jinak.

Chystala se poděkovat, samotnou ji však překvapilo, že místo toho řekla: „Už dlouho necítím chodidla.“

„Posaď se,“ nakázal jí Tárik.

Stáhl jí botu a ponožku a Abeke zalapala po dechu. Obyčejně tmavě hnědá kůže jí na prstech nepřirozeně zčernala.

„Omrzliny,“ konstatoval Tárik. Začal jí chodidla třít rukama. Jeho doteky připomínaly zářezy dýkou. Stiskla rty k sobě, aby nezačala křičet.

„Vím, že to bolí,“ řekl Tárik. „Ale musíme v tobě znovu rozproudit krev, jinak bys o ty prsty mohla přijít. Nebo i o víc.“

Conor si sedl vedle Tárika, sundal jí botu a ponožku z druhé nohy a začal ji třít. Teď už Abeke vykřikla. Bolest se dala snést, ten pocit ponížení byl však mnohem horší.

„Já…“ začala a naklonila se dopředu.

„Nech toho,“ zastavil ji Conor, jako by jí četl myšlenky. „Během zimních nočních hlídek mívají omrzliny i eurští pastevci. Tohle už jsem dělal, takže se neboj a nechej si pomoct.“

Abeke si schovala obličej do dlaní. Z jednoho pohledu jí stejně starý kluk zahříval nohu, takže měla chuť jít se někam zahrabat. Z druhého pohledu jí její kamarád Conor zahříval nohu, což byla jedna z nejmilejších a nejpokornějších věcí, co pro ni kdo kdy udělal.

Takhle vypadá rodina, pomyslela si.

Kdysi hrozně dávno jí Šejn pověděl, že si musejí najít rodinu všude, kde to jde.

Sundala si ruce z obličeje.

„Děkuju,“ dostala ze sebe nakonec.

Když se jí do nohou vrátil cit, všichni se belhali dál, Konečně se dostali k pohoří, které se zvedalo na obzoru už dva dny. Teprve teď, když stála na jeho úpatí, Abeke viděla, jak je vysoké.

„Nikdy bych na takovou horu nelezl, kdyby tam neukazoval náš kompas,“ poznamenal Tárik. „Bohužel nemůžeme ztrácet čas a hledat cestu okolo, protože nemáme dost zásob.“

Hora možná nebylo to nejvhodnější slovo, protože Abeke na ní neviděla žádný kámen. Spíš to vypadalo, jako by tady něco vybuchlo pod ledem a vyzvedlo jeho masu na povrch. Obří kusy tmavomodrého ledu se zvedaly tak vysoko, až Abeke čekala, že u jejich vrcholků uvidí mraky.

Všichni si povzdechli.

„Takže nahoru?“ zabručela Mej-lin.

Začali stoupat.

Abeke hned zatoužila po Urazině přítomnosti. Díky její obratnosti by Abeke mohla skákat z vrcholku na vrchol. Jenže na leopardici byla příliš velká zima a navíc pro ni neměli jídlo.

Šplhali celé hodiny, a i když se dostali tak vysoko, že se Abeke při pohledu dolů zatočila hlava, vrchol byl pořád v nedohlednu. Lano, jímž byli připoutaní jeden ke druhému, je ještě mnohokrát zachránilo. Když člověk šplhá po ledu, prostě to trochu klouže.

K večeru už se Abeke vyčerpáním třásly ruce, i když se držela ledu. Ostatní na tom byli podobně.

„Rozbijeme tábor!“ zavolal Tárik.

„Cože, tábor? Jak?“ divil se Rolan. „Vždyť visíme na strmý ledový stěně!“

Tárik mu podal nějakou věc, která vypadala jako hřebík z domu pro obra. „Vytáhni ze svého vaku palici a zatluč ten kolík do ledu,“ požádal ho.

Za několik minut už stan visel ze stěny jako závěs a jejich šestice se choulila za ním.

„Pohodlný,“ poznamenal Rolan.

Abeke a Conor se na něj podívali, jako by se zbláznil.

„Vtip,“ zabručel, jako by mu chyběla energie něco vysvětlovat, lhát nebo dál žertovat.

Tárik přejel rukou po stěně srázu, ukázal na jedno místo a něco řekl Maye. Ta přiložila ruce k ledu a mezi prsty se jí rozsvítila slabá záře. S prskáním a syčením se led měnil ve vodu a voda v páru, až v ledu vznikla prohlubeň velká asi tak na bochník chleba.

„Neměly by být větší,“ rozhodl Tárik a Maya udělala ještě pět dalších.

„K čemu to je?“ zeptala se Mej-lin.

„To jsou vaše postele na dnešní noc,“ odpověděl Tárik a sám se nasoukal do jedné z prohlubní.

„Postele?“ ušklíbl se Rolan. „Do něčeho tak malýho si sotva sednu.“

„Tak jsou to vaše židle na dnešní noc,“ konstatoval Tárik. „Snažte se co nejlépe si odpočinout.“

Když už Abeke usínala, vzbudilo ji nějaké bušení do stanu. Vyhlédla ven a uviděla, že se dolů valí tisíce ledových kousíčků.

„LAVIN…!“ začala křičet, ale vtom ji Tárik chytil za paži.

„Klid,“ řekl. „To je jenom krupobití. Padající led. Zmrzlý déšť.“

Led padající z nebe? Abeke se vrátila do své ledové díry a snažila se znovu usnout. Noc strávená na ledové stěně tedy její představu pohodlí nesplňovala. Cítila, jak se jí do bot znovu vkrádá chlad a zakusuje se jí do prstů.

Všichni vstali hned za svítání. Byli zničení, ale neměli sílu znovu se pokoušet usnout. Krátká noc je vysílila, takže každý krok jim teď připadal, jako by se snažili valit balvan. Abeke se zrovna chystala říct, že neví, jestli zvládne jít dál, když vtom Conor uklouzl.

Byl uvázaný mezi Mayou a Rolanem, jenže ti byli příliš vyčerpaní na to, aby ho zachytili. Abečiným lanem škubla váha tří lidí. Nemohla nic dělat. Zoufale se pokoušela něčeho se zachytit nebo se o něco zapřít, ale nohy jí sjely po jasně modrém ledě a následoval nepříjemný pád.

S trhnutím se zastavila a lano se jí zařízlo do pasu. Zalapala po dechu. Zvedla hlavu. Tárik byl zapřený o ledový balvan a vší silou držel lano, na kterém všichni viseli. A ujížděly mu nohy. Abeke pochopila, že její váha ho strhne dolů a s ním i Mej-lin. Vytáhla z pouzdra u pasu nůž a lano přeřízla.

„Ne!“ vykřikl Tárik.

Jenže Abeke už padala. Po zdánlivě dlouhém pádu narazila do Rolana, který seděl na římse o tři metry níž. Bolela ji hlava. Nůž jí při nárazu vypadl z ruky a jen kousek od ní se otevírala hluboká ledová propast. Neodvažovala se pohnout, protože se bála, že znovu uklouzne.

Mej-lin s Tárikem stáli nahoře a vyděšeně je pozorovali.

„Rolane, použij břidlicového slona!“ navrhla Mej-lin.

Když s tím teď Mej-lin přišla, Abeke si v duchu spílala, proč ji to nenapadlo. Z nedostatku jídla jí to myslelo pomalu a dobré nápady se zdály být nedosažitelné asi tak stejně jako teplo.

„Je v mým vaku,“ odpověděl Rolan.

V jeho slovech neslyšela žádnou naději. Rolan se vší silou držel ledu, aby se nezřítil do propasti.

„Kde je žulový beran?“ zeptala se Abeke.

„Já ho mám,“ odpověděl Tárik.

„Dej ho Abeke!“ křikl Rolan. „Dostaňte ji do bezpečí. Snad pak Essix bude spolupracovat a donese ho někomu dalšímu.“

Tárik opatrně hodil berana Abeke. Dával pozor, aby nespadl dolů. Abeke neztrácela čas navlékáním řetízku na krk a hodila si talisman rovnou pod kabát. Když se studený kámen dotkl její kůže, trhla sebou. Okamžitě ve svalech pocítila sílu. Najednou se na svět dívala jinak. Neviděla řadu předmětů, ale mezery mezi záchytnými body.

Opatrně se odsunula od Rolana. Ještě před chvílí měla pocit, že stojí na zrádné ledové stěně, teď se však pohybovala jistě a bez obav. Podala Rolanovi ruku, pomohla mu vstát a přesunout se na trochu bezpečnější římsu.

Pak se připravila ke skoku, vtom jí však ujela noha. S vědomím rizika pádu do propasti se odrazila a skočila.

Nohy už se jí nechvěly vyčerpáním a pročistila se jí hlava. Přesně věděla, co dokáže, a během pár minut urazila stejnou vzdálenost, která jim předtím trvala několik hodin.

Krátce se zastavila na vrcholu a rozhlédla se, jestli někde neuvidí něco, co by jí prozradilo víc o jejich poloze nebo Sučině úkrytu. Neviděla ovšem nic než další ledovou pláň.

Vydala se dolů. Z ledového ochozu skočila na vratký ledový balvan tak rychle a obratně, že to ohromilo i ji samotnou.

Když se dostala na rovnou zem, vzhlédla a rozhlížela se po Essix.

Čekala. Nikde ji neviděla. Jestli se ocitne sama na druhé straně hory, žulový beran je k ničemu.

Vtom spatřila pomalu kroužící stín. Essix přistála kousek od ní. Nedívala se na dívku, jako by předstírala, že tady sedí jen z nějakého svého rozmaru. Ale když Abeke natáhla ruku se žulovým beranem před sebe, Essix vzala řetízek do zobáku a odlétla zpět ke skalní stěně.

Jakmile z hory seskákal poslední člen výpravy, hned se pustili do přípravy tábořiště. Skutečného tábořiště, se stojícím stanem a rovnou plochou pro spaní. Maya rozdělala oheň, aby se zahřáli, ačkoli bez paliva ho nemohla udržovat věčně. Aspoň si tedy nad plamenem rozpustili led a všichni si před spaním dali pořádný doušek teplé vody.

Šestého rána se Abeke probudila s jistotou, že jejich příšerná výprava je u konce. Suka je někde poblíž. Totéž naznačoval i kompas v Tárikově ruce. Po několika hodinách pochodu sebou začal mírně poškubávat. O dvě hodiny později už se bez přestání chvěl.

Všichni na něj upírali oči, když vtom se najednou otřásl tak silně, až z něj odskočilo víčko. Namísto pevného kovu však uvnitř spatřili jen prázdný prostor.

Tárik zalapal po dechu. Když zevnitř vytáhl kousek papíru a začal ho rozkládat, Abeke se naklonila blíž. Uviděla tři ručně psaná slova: JE MI LÍTO.

8.
ARDUJOVÉ

Několik chvil všichni mlčeli. Conor si ta dvě slova neuměl přečíst, poznal však, že to není nic dobrého. Kompas se rozpadl. Jsou někde uprostřed ledového kontinentu a po Suce nikde ani památky.

„Ne,“ zašeptala Mej-lin. „Ne, to není možné. To není…“

Maya se dala do pláče. Abeke se nemohla ani hnout. Rolan si dřepl a praštil pěstí do ledu.

„Rolane…“ začal Tárik.

„Nevšiml jsem si toho,“ bránil se Rolan. „Rozptýlila mě moje… ta ženská Aidana, takže jsem si na Piu nedal dobrý pozor. Asi mi lhala. Měl jsem se dívat líp. Je mi to moc líto.“

Abeke bez ustání kroutila hlavou. Mej-lin se pomalu otáčela kolem dokola, jako by v té ledové pustině po něčem pátrala.

Conor neviděl nic. Jen pohoří a horizont. Žádné město, žádné lidi, žádný únik. I když se teď vydají zpátky na jih, jídlo jim dojde o dost dřív, než dojdou do Eury. Ztratili tolik času a dobyvatelé nad nimi získali náskok. Ten lotr Šejn už možná Suku dávno našel, zatímco oni tady bloudí v té nejnehostinnější krajině z celého Erdasu.

Conor se posadil, jako by tu tíhu nedokázal dál snášet. Odešel z domova a opustil svoji rodinu v naději, že má vznešené poslání. Na smrti vyčerpáním uprostřed ledového oceánu však nic vznešeného není. Taková smrt je ubohá.

„Pořád toužíš po Arktice, Táriku?“ zabručel Rolan. „Pořád chceš poznat všechny krásy Erdasu?“

Tárik otevřel pusu k odpovědi, pak ale jako by si svou odpověď rozmyslel. „Nemohla by nám nějak pomoct Essix?“ zeptal se tiše.

„Essix, vidíš něco?“ zeptal se Rolan. „Prosím, vystoupej co nejvýš a použij ten svůj ostrozrak.“

Když Essix poslechla, Conor se cítil ještě hůř. Dokonce i sokolice pochopila, v jak vážné jsou situaci, když se teď podvolila bez jediného skřeku.

A tak tam seděli, čekali a ujídali ze svých skromných denních přídělů zásob. Conor doufal, že sušenka a kousek masa mu dodají trochu energie a naděje, jenže jídlo v jeho rozbolavělém žaludku zmizelo jako sklenička vody v poušti. Maya skupinu zahřívala ohněm a pokusila se obnovit hru s jídlem, jenže myšlenka na jídlo je všechny příliš deprimovala.

Tárik zkoumal kompas, rozebíral ho kousek po kousku. „Kdysi to býval obyčejný kompas, ale Pia ho poškodila. Nevedl nás nikam.“

„Vůbec nám nechtěla pomoct,“ brblal Rolan.

„Radši nás poslala na smrt, aby si zachránila vlastní uměle prodlužovaný život,“ shrnula Mej-lin ledovým hlasem.

Maya přecházela sem a tam. Vypadala, že se ze všech sil brání slzám.

O něco později se Essix usadila Rolanovi na rameni. Chlapec se nahrbil, čímž dal jasně najevo, že Essix nic nezjistila.

„Já jsem z vrcholu té hory taky neviděl žádné známky města,“ podotkl Conor.

„Jakýho města?“ obořil se na něj Rolan. „V Arktice žádný města nejsou.“

„Ne, já myslel Ledové město. V té písničce se zpívá, že Velká lední medvědice spí v Ledovém městě.“

„Jestli je ta písnička pravdivá,“ utrhl se Rolan.

„Písničky jsou svým způsobem vždycky pravdivé,“ nenechal se zviklat Conor.

Abeke přikývla. Conora to povzbudilo, aby pokračoval.

„Vždyť ta písnička nás přece přivedla i na Sučino spojení se Samisem. Nenašli jsme ji tam, ale kdysi tam opravdu chodívala. Třeba je v těch slovech skrytá ještě další pravda.“

Conor si odkašlal, vzal do ruky svou hůl a začal zpívat. Neměl nijak silný hlas, ale pastevci si zpívají často, i když obvykle jen před stádem nezaujatých ovcí.

Na západ od slunce, severně nápoje,

za stěnou sněhu a ledu,

hluboko v bělavé pustině úkryt je,

kde medvěd došel klidu.

Ve městě Samisu, kde Suku znávali,

chválí ji každým dechem,

sama však nedýchá. Do ledu tesali

město, jež je jí domovem.

„Počkej, myslíš, že ten nápoj znamená oceán?“ vyhrkla Mej-lin. „Protože to by znamenalo, že už jsme ‚severně nápoje‘.“

„A tohle pohoří by mohlo být stěna sněhu a ledu,“ dodala Abeke.

„Takže hledáme ledové město,“ řekl Conor.

„Kde?“ zeptal se Rolan.

„No, už jsme na severní straně ledového pohoří,“ uvažoval Conor. „Dalším klíčem je…“

„Západ,“ dokončil za něj Tárik.

„Ano, a v poslední sloce se zpívá o ,vodách omývajících zacházející slunce.‘ Vsadím se, že Suka je někde u západního pobřeží Arktiky.“

„Na pobřeží budeme mít aspoň lepší šanci něco ulovit,“ dodal Tárik.

„Spíš aspoň nějakou šanci,“ opravil ho Rolan.

A tak zamířili na západ. A šli a šli. Při západu jim slunce svítilo do očí a při východu do zad.

Conor se snažil nepočítat ubíhající dny. Čísla v něm vyvolávala beznaděj. Třeba dvojka, jako dvě poslední sušenky, nebo nula, jako nula jablek v jeho vaku.

Toho rána, kdy snědli poslední příděly potravy, začal někdo plakat. Conor si říkal, že to je možná on. Nebo že pláčou všichni. Neměl odvahu zvednout hlavu a podívat se.

Vtom ho ze zamyšlení vytrhl skřek.

Essix se vracela z jedné ze svých mnoha průzkumných výprav. Tentokrát však v pařátech držela něco bílého. Když se snesla níž, Conor uviděl, že je to sněžná liška. Pro šest lidí to není velká porce, ale při pouhé představě kousku čerstvého masa se mu tak silně stáhl žaludek očekáváním, že se bolestí zlomil v pase.

Jenže pak se liška zavrtěla. Essix ji nezabila. Držela se ve vzduchu před Conorem a rychle mávala křídly, aby se v silném větru udržela na místě.

„Vezmi si ji,“ vyzval ho Rolan. „Essix chce, abys něco udělal.“

„Aha.“ Conor si lišku od Essix vzal a pevně ji sevřel v rukou. Vzpomněl si, jak Brigan před Samisem přinutil vlčí smečku nechat stádo sobů na pokoji. Možná Essix poznala, že Brigan má na ostatní psovité šelmy určitý vliv. „Rolane, vyhrň mi rukáv.“

Jakmile měl Conor odhalené předloktí, propustil Brigana. Vlk se oklepal, jako by se chtěl osušit po koupeli, a hned začal poskakovat po okolí. Spíš než jako dospělý vlk vypadal jako hravé štěně.

„Brigane! Já vím, že jsi rád, že jsem tě pustil, ale nemohl by sis promluvit s tou liškou? Zeptej se jí, jestli neví, kde najdeme Suku. Nebo aspoň nějaký přístřešek a trochu jídla.“

Brigan lišku očichal, zavyl a začal před Conorem kroužit.

„Myslím, že chce, abych tu lišku dal na zem,“ uvažoval Conor.

Jakmile lišku pustil, skočila na zem, krátce pohlédla na Brigana a rozběhla se k západu.

„Pojďte!“ křikl Conor a vyrazil za ní.

Představa nějakého cíle mu dodala víc sil než sušenka a kousek sušeného masa.

Jelikož byli vyčerpaní a vyhladovělí, dlouho běžet nevydrželi. Brzy zpomalili a Brigan je vedl po stopě lišky, která už jim zmizela z dohledu. Conor sice neměl zdaleka tak ostrý čich jako Brigan, přesto se mu zlepšil natolik, že sám cítil na ledu slabou pachovou stopu.

Rolan byl první, kdo spatřil něco na obzoru. Když se dostali blíž, Conor rozeznal asi deset nízkých staveb se zakulacenými střechami. Byly postavené z ledových kostek naskládaných na sebe a spojených ledem.

„Ledové město!“ zaradoval se Conor.

„Jestli je tohle město, tak já jsem armáda,“ odfrkl si Rolan.

Cestovatelům vyběhlo naproti několik zuřivě štěkajících psů. Za nimi stáli lidé se zubatými oštěpy a kostěnými noži v rukou. Conor zahlédl spousty dalších zvířat – sněžné lišky, arktické racky, tuleně, sněžné zajíce, hranostaje, pižmoně a dva vysoké soby s mohutným parožím.

„Ardujská osada,“ řekl Tárik. „Nevím, jak budou reagovat na cizince.“

Brigan popoběhl vpřed a také zaštěkal. Psi zakňučeli a zmlkli.

Jeden z Ardujů jim vyšel vstříc. Tlustá kožešinová kapuce mu skoro zakrývala obličej, Conor však i tak viděl, že vyvalil oči.

„Brigan,“ vypadlo z udiveného muže.

Otočil se k ostatním a rychle jim začal něco povídat.

„Je čas na ně zapůsobit,“ zašeptal Rolan.

Mej-lin si povzdechla a propustila Dží. Abeke vypustila Urazu, která se protáhla a zazívala, jako by si na chvilku zdřímla. Essix se přidala k ostatním a posadila se Rolanovi na rameno.

Vůdce Ardujů položil svůj oštěp do ledu. Ostatní také odhodili oštěpy i luky a Dží a další spirituální zvířata se vrátili do klidového stavu.

„Čtyři Padlí!“ vyhrkl muž.

„Ano,“ přisvědčil Tárik. „Vrátili se k těmto výjimečným dětem. Potřebujeme vaši pomoc…“

Muž zvedl ruku, aby ho zarazil. „Ze všeho nejdřív se potřebujete najíst a ohřát.“

Tárik vděčně kývl. S příslibem odpočinku Conora opustily zbytky sil. Cítil, jak mu chladnou ruce i nohy. Maya se zhroutila na led.

Tárik s Conorem jí pomohli vstát a Ardujové je odvedli do jednoho z těch malých zakulacených domků. Bylo v něm dost místa, aby se všichni posadili a opřeli se o ledové stěny. Ardujská žena položila na podlahu širokou a nízkou nádobu s tulením tukem, který zapálila. Z nádoby vyšlehl kouřící oheň a vmžiku prostor zahřál. Za chvíli už Conor upíjel teplou polévku. Z toho tepla se mu chtělo spát. Dopil a lehl si. Ještě než usnul, uslyšel něčí chrápání.

Connor musel prospat zbytek dne a celou noc, protože když se vzbudil, bylo ráno. Rozkošnicky se protáhl. Tak dobře se už dlouho nevyspal. Noci na ledových pláních připomínaly dlouhou noční můru. Když už na chvíli usnuli, byl to slabý a neklidný spánek.

Tárik, Abeke a Rolan už byli vzhůru a Conor vylezl ven za nimi. Znovu se protáhl, jen pro ten pocit, že je naživu.

„Nerad vás otravuju,“ říkal zrovna Rolan vůdci Ardujů, „ale co snídaně?“

Vůdce se rozesmál. „Nejprve půjdeme na lov, abychom mohli naše hrdiny řádně pohostit.“

Ardujští lovci už byli vybavení oštěpy a harpunami a vyráželi.

„Měli bychom jít s nimi,“ zašeptal Tárik. „Třeba k nám pak pojmou větší důvěru a prozradí nám něco o Suce.“

A tak šli s lovci. Conor se usilovně snažil působit energicky a schopně, stejně si ale představoval, že lovci se těm dětem směšně se plahočícím tundrou v duchu smějí.

Doufal, že je čeká jen krátká výprava, šli však nejméně hodinu, během níž Brigan vypadal, že se z nich jako jediný baví. Pobíhal okolo, vrhal se hlavou do závějí a skákal po domnělých myších. Najednou k němu přiskočila Uraza a svalila ho do sněhu. Opřela se mu tlapami o hrudník a vycenila na něj zuby. Conor by přísahal, že to měl být úsměv. Vlk zakňučel, vykroutil se a obě zvířata se začala honit a kočkovat se jako dvě mláďata.

„Uraza by Brigana hravě porazila,“ zašeptala Abeke.

„Kdepak. Psi jsou silnější než kočky,“ odvětil Conor.

Jeden z lovců něco vykřikl, jako by ohlašoval, že něco našel. Když došli až k němu, Conor uviděl díru v ledu, v níž se modrala vodní hladina. Takže v této části Arktiky je pod vrstvou ledu oceán.

„To je dýchací otvor,“ vysvětlil Tárik. „Tuleni, velryby a mroži žijící v moři se sem chodí nadechnout.“

Rolan si odfrkl, jako by Tárik řekl nějaký vtip. „Mroži…“ zašeptal.

Lovec všem naznačil, aby se skrčili, a zvlášť Briganovi ukázal, aby zůstal zticha. Pak si sám lehl na zem. Pod vrstvou kožešin vypadal zdálky jako tuleň odpočívající na ledu. Všichni ho napodobili.

Vedle Conora ležel z jedné strany Brigan a z druhé Abeke.

„Další pochod a válení se v ledu těm tvým omrzlinám moc neprospěje,“ poznamenal. „Doufal jsem, že zůstaneš ve vesnici a pořádně se zahřeješ.“

„Je to dobré,“ uklidnila ho. „Udělám všechno pro to, aby mi prsty neomrzly. Nechci, abys mi je musel zase zahřívat.“

„To já taky ne,“ odpověděl, ale hned toho zalitoval. Mohlo jí to znít, jako že ho ten úkol obtěžoval, on však jenom nechtěl, aby měla znovu omrzliny.

Schoval se za kožešinovým límcem a čekal.

A čekal.

A čekal. Mráz ho štípal do nosu a zábly ho nohy. Pomyslel si, že to je ztráta času. Brigan začínal ztrácet trpělivost a on taky. Vždyť musí najít Suku. Musí bojovat s Požíračem a zastavit ho…

Žbluňk. Z vody se vynořil lesklý hnědý tuleň a vyskočil na led. Nikdo se ani nehnul. Z vody vyskočili další dva tuleni. Pořád se nikdo nehýbal. Že by ostatní usnuli?

Vtom lovci jako na nějaký tichý povel všichni najednou vyskočili s oštěpy v rukou a vypustili svá spirituální zvířata. Tuleni zamířili zpátky k otvorům, ale lovci po nich vrhli oštěpy. Tři oštěpy zasáhly tři tuleně. Tuleni sklouzli zpátky do vody a lovci se chopili provazů přivázaných k oštěpům. Další Arduj začal do ledu zatloukat kovové kolíky. Lovci držící provazy se o kolíky zapřeli, takže je zvířata nemohla stáhnout za sebou do vody.

Conor a jeho přátelé vyskočili na nohy a chystali se pomáhat, ale cukání na druhém konci provazů brzy ustalo. Lovci vytáhli tuleně z moře a začali se radovat a plácat se po zádech.

I když byl Conor vyhladovělý, násilnost lovu ho překvapila. Zachvěl se a ohlédl se po Abeke. Zatímco on v Euře pásl ovce, ona v Niloji lovila antilopy.

„Asi je to jediný způsob, jak se můžou najíst,“ uvažoval. „Farmařit se tady nedá. Buď uloví tuleně, nebo zemřou hlady.“

Brigan pobíhal okolo tuleňů a očichával je. Lovci je zatím pevně svazovali k sobě a chystali se na dlouhý pochod nazpět.

Vtom se Brigan zastavil, ztuhl a naklonil hlavu na stranu. Poslouchal.

„Co je, Brigu?“ zeptal se Conor. Pak taky něco uslyšel. Tlumené hučení, jako by se něco těžkého pomalu valilo po střeše domu – ovšem s tím, že tím domem je hora a tím něčím je měsíc. Rozhlédl se. Abeke pozorovala lovce při práci a Rolan volal na Essix. Tárik se na něj tázavě díval. Nikdo z nich očividně nic neslyšel.

„Poslyšte,“ začal Conor. „Myslím, že byste se měli…“

Hučení zesílilo. Přesto jako by ho pořád nikdo neslyšel. Brigan s kňučením odběhl stranou. Conor se snažil odhadnout, odkud ten zvuk přichází.

Z ledu. Z vody pod ním.

„Abeke!“ vykřikl. Doběhl k ní, chytil ji za ruku a táhl ji pryč.

„Conore, co to…“

Abeke přerušila hlasitá rána. V místě, kde předtím stála, led puknul. Všichni utíkali pryč, jenže prodlužující se prasklina postupovala rychle a Tárik v okamžení zmizel.

Conor spatřil, jak si Ardujové lehají na břicho, a tak udělal totéž. Abeke a Rolan ho následovali. Essix létala na dírou v ledu a vřískala. Na jasně modré vodní hladině nebylo nic vidět.

„Táriku!“ řval Rolan a plazil se dopředu. Conor se vydal za ním. Napadlo ho, že by mohl Rolana držet za kotníky, zatímco on se ponoří do vody za Tárikem. Vtom se však jejich učitel objevil. Máchal rukama a lapal po dechu. Něco ho zespodu tlačilo nahoru.

Tárik se drápal na led. Rolan ho vzal za ruku, zatáhl a oba odlétli od praskliny. Za nimi vyskočil z vody nápomocný tuleň a posadil se na led.

„Tohohle tuleně nezabíjejte! Prosím!“ křičel Conor.

Jedna Ardujka se uchechtla.

„Neboj se,“ řekla mu. „Vždyť je to moje spirituální zvíře.“

Conor chvilku jen překvapeně zíral, ale pak se sebral a spěchal pomoct Tárikovi. Dál mu však vrtalo hlavou, že je to podivný vztah vzhledem k tomu, čím se ta žena živí.

Tárik ležel na ledu, třásl se a modraly mu rty.

„Měli bychom hned vyrazit,“ řekla ta žena.

„Ale když Tárik…“ začala Abeke.

„Musí jít,“ prohlásil vůdce výpravy. „V tomhle mrazu buď půjde po svých, nebo zemře.“

Tárik přikývl. Půjde.

Cestou do ardujské vesnice se všichni kromě Tárika střídali ve vlečení těžkých tuleňů. V osadě si zvířata převzali další, kteří je hned stáhli z kůže a začali připravovat maso. Ženy pomohly Tárikovi z mokrých šatů a půjčily mu suché oblečení.

Další Ardujové přinesli pro cestovatele sněhové židle. Jiní vesničané se chopili bubnů ze zvířecích kůží a za hlasitého bubnování a zpěvu začala hostina. Conorovi kručelo v břiše a těšil se, dokud hostinu nespatřil.

Ukázalo se, že Ardujové jedí maso syrové. Jedna z žen Conorovi podala kus růžové roztřesené hmoty, na níž viselo hnědé maso. Conor rychle pochopil, že ty růžové části jsou tuk.

Ardujové nejprve vysáli růžový tuk. Při tom srkali a spokojeně mručeli. Díky tomu to vypadalo, že tuk je výborný, takže Conorovi se až začaly sbíhat sliny.

Kousl si. Nebylo to dobré. Chutnalo to jako studený, mastný, tuhý tuk. Conora však napadlo, že v mrazivé Arktice platí, že čím víc bude mít člověk na těle tuku, tím bude zdravější a odolnější proti chladu. Vysrkl ještě trochu tuku, zadržel dech a polkl. Hnědé maso chutnalo jako syrová ryba a bylo velmi slané. Měl pocit, jako by se zakousl do oceánu.

Dívky dostaly kostěné pohárky naplněné slizkou bílou hmotou, jako by to byla nějaká zvláštní pocta. Teprve když to snědly, dozvěděly se, že to byl tulení mozek.

„Byl takový krémový,“ podotkla Maya.

Mej-lin jen zakroutila hlavou a trochu zezelenala.

Tárik vzal do ruky malý pohárek z parohu plný té bílé hmoty. Začal pohazovat hlavou ze strany na stranu a zpívat: „Tulení mozky, tulení mozky, po nich můžeš v mraze chodit bosky. A ani ti neomrznou plosky. Ňami, ňam, to si dám.“

Rolan s Conorem se na sebe mlčky podívali. Tárik přestal zpívat a znovu nasadil svůj vážný výraz.

„Nezdálo se mi to, že ne?“ zeptal se Rolan. „Táriku, opravdu jsi právě zpíval písničku o tulením mozku?“

Abeke přikývla a široce se usmála, až ukázala zářivě bílé zuby. „Chci slyšet ještě nějakou.“

Tárik se tvářil tak vážně. Conor byl přesvědčený, že by nikdy nepřiznal, že něco takového zpíval, a už vůbec by to neopakoval…

„Tulení mozek, tulení mozek,“ zpíval Tárik, „ženu se za ním jako mezek. Je tak krásně slizoučký, dám si, dám si… to nejde,“ řekl a odložil pohár z parohu. „Prostě se nedokážu přinutit sníst tulení mozek.“

„Tím si ale kazíš svou pověst nezdolného válečníka, Táriku,“ poznamenal Rolan. „Honem utíkej ohryzat pár kostí, tak šup, šup!“

Tárik se neubránil úsměvu. „Když jsem byl malý a dostali jsme s bratry od matky něco nedobrého k jídlu, vymysleli jsme si písničku, kterou jsme se přesvědčili, že je to dobrota. Na fazole nebo kadeřavou kapustu to fungovalo skvěle, ale abych si pochutnával na mozku, k tomu mě nepřinutí žádná písnička v Erdasu.“

Abeke si vzala Tárikův pohárek. „Mně to nevadí. U nás ve vesnici jsme snědli každý kousek zvířete, které jsme ulovili, stejně jako Ardujové.“

Když zvedla k ústům lžíci, zabloudila očima k Rolanovi. Conor si všiml, že jí mírně pokývl. Vypadalo to, že s ní souhlasí v tom, že se každé jídlo má sníst do posledního drobečku.

Conor taky nevyrůstal v hojnosti, hlad ho však nikdy netrápil. Dokonce i v těch nejhorších časech měli vždycky na stole skopové, chleba s žaludy a šáchorem, divoký chřest a vařený jetel a pampelišky. Jenže v Abečině vyprahlé Okaihí a v Rolanově dlážděné Concorbě bylo asi jen málo volně rostoucích bylinek nebo ovcí, které by mohli porazit. Pochopil, že i při vší té chudobě měl vlastně štěstí.

Má teď ale jeho rodina skopové? Když naposledy dostal zprávu z domova, vypadalo to, že prožívají těžké časy. Přišli o několik ovcí, takže jich neměli nazbyt. Zakousl se do fialového plátku jater a snažil se vážit si ho už kvůli své rodině.

Hostina pokračovala až do večera. Ardujové přinášeli další a další plátky masa a tuku a kousky orgánů na kostěných nožích. Zbytky tuleňů rozkrájeli, opekli nad nádobami se zapáleným tukem a nasypali do misek. Nakonec jim ženy nabídly malé růžové válečky, které Ardujové přivítali s nadšením. Conor si kousl a pochopil, že je to další tuk, smíchaný nejspíš s moukou a něčím sladkým. Sám sebe překvapil, když si kousl ještě jednou.

„Hmm, zákusky z tuleního tuku,“ pochvaloval si Rolan. „Takový dělávala máma.“

Z nějakého důvodu pak Rolan svraštil čelo a otočil se stranou. Najednou vypadal sklíčeně. Conor se domníval, že slova o matce mu připomněla, že vlastně žádnou nemá. Samotného ho píchlo u srdce, když si vzpomněl na vlastní maminku a na to, co teď asi dělá.

„Děkujeme vám za tu skvělou hostinu,“ řekl Tárik nahlas, aby ho přes bubnování všichni slyšeli.

„Zvlášť za ten mozek,“ zašeptal Rolan.

Tárik si odkašlal. „Vypravili jsme se sem proto, abychom zachránili Erdas. Pátráme po Suce…“

Vtom veškeré bubnování ustalo. V náhlém tichu si Conor všiml hučení větru prohánějícího se tundrou.

„My o Suce nemluvíme,“ odpověděl jeden Arduj. „Dnes tady můžete přespat. Ráno byste měli odejít.“

Ardujové je zahnali do ledové chýše. Mlčeli, jako by s nimi odmítali dál hovořit. Conor po kolenou prolezl úzkým otvorem dovnitř. Překvapilo ho, jaké je tam teplo a ticho. Nebyla tak vysoká, aby se mohl postavit, a tak se pohodlně usadil na hromadu sobích kožešin. Ostatní vlezli za ním. Vzhledem k omezenému prostoru svá zvířata drželi v klidovém stavu, až na Essix samozřejmě.

„Essix zahlédla další podobnou osadu tímhle směrem, a třetí tamhle,“ poznamenal Rolan a ukazoval do dvou směrů.

„Jo, Brigan z tohohle směru taky cítil lidi,“ dodal Conor. „Myslím, že když je cítí na takovou vzdálenost, musí jich být opravdu hodně.“ Už nedodal, že i on sám ucítil lidi, když z toho směru foukal vítr. Možná se mu vážně zlepšuje čich, ale ostatním by se to mohlo zdát trochu strašidelné.

„Proč žijí tak odděleně?“ zeptala se Mej-lin. „Proč se neusadí všichni pospolu?“

„Třeba spolu nevycházejí,“ nadhodila Abeke.

„Nebo je sem vyslali jako strážce – a hlídají něco, co leží uprostřed,“ uvažovala Mej-lin.

„Třeba Ledové město?“ navrhl Conor.

„Copak tohle není Ledové město?“ zeptala se Maya.

„Podle mě ne,“ odpověděl Tárik. „Tahle osada je malá a vypadá, že ji postavili teprve nedávno. Doufejme, že ráno budou po té hostině Ardujové spokojení a uvolí se povědět nám, co o tom legendárním Ledovém městě vědí. Nikdo už se ale nezmiňujte o Suce.“

Conor a Rolan oba současně zazívali a rozesmáli se.

„Pojďme se radši vyspat,“ rozhodl Tárik.

9.
LEDOVÉ MĚSTO

Abeke nemohla spát.

Představovala si ardujskou osadu a ty další dvě, které viděla Essix. Společně tvoří trojúhelník. Brigan cítil hodně lidí. A Abeke cítila něco podezřelého.

Postavení osad Abeke připomnělo, jak obyvatelé její vesnice jednou lovili hrocha. Vládlo sucho a jídla bylo málo. Tři skupiny lovců obklíčily louži, kam nosorožci chodili pít. Pomalu postupovali vpřed, až nosorožec neměl kam utéct.

Ardujové jsou také lovci a teď obklíčili něco, o čem podle ní nechtěli povědět nikomu dalšímu. Když se Tárik zeptal na Suku, zpěv, bubnování i úsměvy ustaly. To znamená, že nechtějí, aby někdo další věděl o Suce.

Abeke se rozhlédla po spáčích v chýši. Nechtěla nikoho budit. Navíc si říkala, že by bylo pěkné být jednou za hrdinku a vrátit se do tábora a povědět všem, že našla Suku!

Pořád na sobě měla kabát i rukavice. Popadla luk a toulec a vyplížila se ven.

Venku propustila Urazu.

„Vím, že je zima,“ zašeptala. „Ale potřebuju tvoje schopnosti. Pomůžeš mi najít Suku?“

Uraza se zachvěla a několikrát mrskla ocasem. Abeke ji dovedla k hromádce tuleního masa, které pro ni schovala ve sněhu. Uraza ho vzala do ostrých zubů a třemi rychlými pohyby ho zhltla. Pak olízla Abeke, zavětřila a vyběhla z osady.

Nad Arktikou poletoval sníh. Drobounké vločky se točily všude kolem Abeke a uhýbaly před jejím dechem. Když teď byla Uraza vzhůru, ona sama se cítila mrštná, obratná a lehká jako sníh. Naprosto neslyšně kladla nohy do tenké vrstvy čerstvého sněhu.

Ovšem i kdyby vydávala nějaké zvuky, Ardujové vypadali po té hostině dost ospale. Tušila, že dnes v noci budou tvrdě spát.

Jakmile měly ledové chýše za sebou, obě se rozběhly. Mezi mraky probleskovalo namodralé světlo měsíce. Abeke se pozorně rozhlížela kolem sebe, ale Uraza stejně něco zahlédla dřív než ona. Leopardice zpomalila do ladného kroku. Dívka ji následovala.

Byla to díra v ledu – ovšem ne dýchací otvor, jaký viděly během lovu. V téhle díře voda nebyla. Zdála se hluboká a prázdná. Když se k ní Abeke sehnula, spatřila jakési ledové schodiště vedoucí dolů.

Když pak zatajila dech, aby se zaposlouchala, uvědomila si, že ji někdo sleduje. Uslyšela za sebou občasné zapraskání ledu a tiché šustění tenké vrstvy sněhu pod malými botami. Uraza nasála vzduch, ale nevypadala nijak rozrušeně. Takže to bude někdo, koho Abeke zná. Jestli je to ovšem někdo z jejich skupiny, proč ji sleduje tajně? Proč ji prostě nedoběhne a nezeptá se, co to dělá?

Abeke se stáhl žaludek, když jí došlo, jak to je – je to někdo, kdo jí nedůvěřuje a chce ji špehovat. Někdo, kdo v ní vidí možného nepřítele.

Nevěděla, co dělat. Má se ukrýt a pak vyskočit? Ne, nechce vyvolávat nepříjemné spory. Chce jenom najít Sučin talisman, aby už mohli zmizet z téhle promrzlé noční můry. Uraza se jí rozechvěle přitiskla k noze jako tichá výčitka.

A tak Abeke zůstala stát, otočila se a zašeptala do tmy: „Mej-lin, jsi to ty?“

Nedostala žádnou odpověď, ale po chvilce se z modré tmy vážně vynořila Mej-lin. Obvykle chodila se zvednutou bradou a vyzývavým pohledem. Teď však měla sklopenou hlavu a odmítala se jí podívat do očí. Abeke se tvářila, že si jejího studu nevšimla.

„Jsem ráda, že jsi tady,“ zašeptala. „Mám podezření, že tam dole něco je – snad je to Suka. Půjdeme se tam podívat společně?“

Abeke se vydala po schodech dolů. Celá napjatá čekala, kdy se na ni Mej-lin oboří, kdy ji obviní. Když ji však mlčky následovala, konečně si vydechla.

Schody vedly níž a níž. Nahoře tma, dole tma. Abeke však šla za Urazou, která se zdála být přesvědčená, že před nimi cesta pokračuje, že jen tak nepadá do prázdnoty. Opatrně našlapovala na špičky, aby na zrádném ledu neuklouzla, až ji z toho bolela stehna. Potom jí náhle vylétly nohy do vzduchu a ona dopadla na ledové schodiště a začala se kutálet dolů. Před sebou neviděla nic než tmu a netušila, jak dlouho bude ještě její pád trvat ani kde přistane.

Narazila do teplého osrstěného těla. Chytila se Urazy kolem krku a vzápětí uslyšela, jak leopardice zarývá drápy do ledu. Uraze se podařilo dívčin pád zastavit. Abeke se dál přidržovala její srsti, postavila se a společně sešly po zbytku schodiště do slabě osvětlené chodby.

„Mej-lin,“ zašeptala Abeke do tmy na schodišti. „Dávej pozor, já…“

Vtom uviděla Mej-lin, jak sjíždí po schodišti po zadku. Držela bradu nahoře, jako by Abeke varovala, ať se neopováží se jí posmívat.

Abeke mírně pozvedla koutky úst. Mej-lin jí úsměv oplatila.

Po špičkách postupovaly úzkým ledovým tunelem. Když se nad nimi rozevřel, obě užasly.

Ocitly se v úzké puklině v ledu tvořící tak dlouhý podzemní kaňon, že Abeke nedohlédla na jeho konec. Strop tvořila tenká vrstva ledu na povrchu. Byla to skrytá puklina podobná těm, které je trápily během putování ledovou plání. Dovnitř slabě pronikala záře měsíce, která celému prostoru dodávala modrostříbrný nádech.

„Ledové město,“ vydechla Mej-lin. „Je v podzemí.“

Abeke přikývla. Neodvažovala se vydat ani hlásku. Nikoho sice neviděla, Uraza ovšem nasávala vzduch do nozder stejně, jako když cítila lidi. Spoustu lidí.

Abeke si ze všeho nejdřív všimla, že je tady dole tepleji, ačkoli to mohlo být jen díky tomu, že se sem nedostal ledový arktický vítr. Hned potom si uvědomila, jaké je tady ticho. Všechen ten led okolo tlumil veškeré zvuky. Ve srovnání s prázdnotou okolo zněl i tlukot jejího srdce hlasitě a vytrvale jako ardujské bubny. Jen občas se ozvalo praskání a skřípání ledu, protože ten není nikdy úplně v klidu.

Vyšla z tunelu do Ledového města.

Trhlina byla mnohem větší než ty, do nichž během putování spadli Mej-lin a Rolan. Tvořila dlouhý a hluboký prostor mezi dvěma kusy ledu. Samotné město bylo vytesané do obou ledových stěn. Abeke kráčela po úzké stezce po jedné straně propasti. V ledové stěně byly vytesané místnosti jedna vedle druhé, podobně jako byty v činžovním domě. Nic nemělo ostré hrany, všude byly jen oblouky a obliny. Místo dveří visely v otvorech zvířecí kůže. Abeke nahlédla do otvoru za tenkou vrstvou ledu, který sloužil jako okno. Uvnitř to vypadalo jako v malém domku. Stůl a židle vytesané z ledu a velký ledový kvádr místo postele. Místnost byla prázdná. Mnoho jich bylo prázdných, v některých domech však na postelích spali lidé zahalení do sobích kožešin.

„Kde se tu bere tolik světla?“ zašeptala Mej-lin.

Abeke pokrčila rameny. Tady dole by měla být tma, přesto se však každý povrch stříbřitě třpytil. Stavitelé museli vědět, jak led opracovat tak, aby co nejlépe využili tu trošku světla měsíce a hvězd, která pronikala až dolů.

Každý kus ledu byl opracovaný. Vzor na podlaze připomínal pouliční dlažbu a obří krápníky zdobily složité vzory. Do stěn domů byly vytesané obličeje žen a dětí, velkých válečníků i arktických zvířat. Připomínaly zmrzlé gobelíny a kusy ledu vypadaly jako obrovské sochy. Kam se Abeke podívala, viděla stovky let práce ledových umělců.

Obě stěny propasti byly propojeny ledovými mosty. Abeke a Mej-lin po jednom obloukovém mostě přešly. Tiše jim skřípal pod nohama. Na druhé straně narazily na další domy a další umělecké prvky vytesané do ledu. Také našly schody vedoucí dolů.

Čím hlouběji, tím bezpečněji, takže Suka určitě bude tam dole, pomyslela si Abeke. Sestoupily po schodišti do nižší úrovně Ledového města plné dalších domů a soch. Další schodiště vedlo do další úrovně, pak do další a ještě další, jako by propast neměla konce.

Pokračovaly stále hlouběji. Vzduch se zdál teplejší, ale možná si to Abeke jen představovala. Pak led skončil. Zbytek města byl namísto v ledu vyhloubený ve skále. Už žádné ledové gobelíny, žádné sochy, jen cesty a schody vytesané do tmavě hnědého kamene. Dostaly se už tak hluboko, že si říkala, že jsou snad v samém středu světa. V uších cítila rostoucí tlak.

Hlouběji v kamenném městě už bylo rozhodně tepleji. Uraza radostně funěla. Abeke se podívala na Mej-lin, jestli teď propustí Dží, když už ji neohrožuje mráz. Mej-lin pozvedla jedno obočí, jako by uhodla, na co myslí. Pandu si i nadále nechala na paži jako tetování.

Abeke a Mej-lin si svlékly kabáty a rukavice a nesly je smotané do velkých balíků. Tmavý prostor osvětlovaly louče vyrobené z kostí a kožených pásků napuštěných olejem. Konečně došly až na dno. Spatřily několik tůněk, nad nimiž se tetelil horký vzduch. Abeke by se do jedné z nich s chutí ponořila. Obyvatelé Ledového města se sem jistě chodí koupat, pít a vařit a odpočinout si od krutého arktického podnebí. Napadlo ji, že kdyby místo Urazy přivolala sněžného levharta, možná by pro ni tohle místo představovalo hotový ráj.

„Suka má být zamrzlá v ledu,“ zašeptala Mej-lin.

Abeke souhlasně přikývla. Tady dole medvědici nenajdou. Ukázala zpátky nahoru.

A tak stoupaly po schodech, až se Abeke třásly nohy. Uvažovala, jestli by bez Urazy měla na takový celonoční výstup dost sil. Mej-lin však ani bez jakékoli pomoci nezpomalovala. Vždycky bývala nezdolná, ale od otcovy smrti jako by ztělesňovala čistou, pulzující energii.

V prvním ledovém patře se daly chodbou a pokračovaly dál. Dlouhá úzká propast se táhla asi míli. Zničehonic Uraza zvedla uši a zastavila se. Abeke a Mej-lin zůstaly stát za ní. Abeke to také uslyšela – lidé. Mumlání, šramot. Někteří lidé se ve spánku převraceli. Obešly už stovky domovů. Každý Arduj žijící v ledové Arktice měl spirituální zvíře. Kdyby je tady odhalili, kdyby se město probudilo a napadlo je jako vetřelce, neměly by nejspíš nejmenší šanci.

Hluk však brzy utichl a Uraza je vedla dál.

Došly až na konec pukliny a ocitly se před obrovskou ledovou stavbou.

„To je palác,“ zašeptala Mej-lin.

„Ledový palác,“ dodala Abeke.

Palác chránily silné stěny z nazelenalého ledu, jen okna kryla tenká vrstva ledu připomínající sklo. Budova sahala do výšky mnoha pater. Podpíraly ji mohutné ledové sloupy zdobené reliéfy zamrzlých popínavých rostlin, které končily trojúhelníkovou, zářivě bělostnou střechou.

Ve vstupu nebyly dveře. Vešly dovnitř.

Dostaly se do rozlehlé síně s tesanou dlažbou na podlaze, elegantními sloupy nesoucími strop, nádherným schodištěm a obrovským ledovým lustrem u stropu. Abeke pochopila, že nebude mít čas prohlédnout si každou místnost, umělecká díla na stěnách ani zdobení sloupů a ledového nábytku. Došly totiž k cíli.

Uprostřed velké síně čekala lední medvědice.

10.
ZAMRZLÁ

S uka se nehýbala, nemrkala ani neřvala. Mej-lin se zadrženým dechem a bušícím srdcem chvilku trvalo, než pochopila, že medvědice je uvězněná v dokonale průhledném ledovém kvádru.

Obcházela kvádr veliký jako stodola. Zaměřila se na samotný led, obdivuhodně průzračný a naprosto hladký, jako by ho ohladila tekoucí voda. Srdce jí svíral strach a musela si přiznat, že se vyhýbá přímému pohledu na medvědici.

Jsem dcera svého otce, připomněla si. Já se nebojím .

Tlustý led byl čirý jako sklo. Mej-lin se trochu zklidnila a prohlížela si jednu medvědí tlapu, bílou srst jako by rozcuchanou vánkem, pět zahnutých černých drápů, každý delší než její celá ruka. Pak sebrala odvahu a vzhlédla.

Suka stála na zadních s předními tlapami zvednutými. Mej-lin si nebyla jistá, jestli to byl přívětivý, anebo bojovný postoj. Zaklonila hlavu a snažila se dohlédnout na Sučinu hlavu.

„Pojď sem nahoru,“ zašeptala Abeke, stojící na vrcholu schodiště.

Mej-lin se vydala za ní. Cestou počítala schody: třicet pět. Na podestě druhého patra stály přesně v úrovni Sučiných očí. Zdálo se, že si je prohlíží otevřenýma černýma očima, i když se ani nehnula. Měla mírně pootevřenou tlamu a Mej-lin zahlédla dlouhé žluté zuby.

Spočítala, že kdyby se na sebe postavilo pět lidí, dosáhli by přibližně stejné výšky jako Suka. Ovšem takové šířky ani váhy už ne. Ani by neměli tolik zubů a drápů a nevypadali by tak hrozivě.

Je moudré budit takové zvíře?

„Koukni,“ hlesla Abeke rozechvělým hlasem.

Mej-lin to uviděla. Na levé tlapě měla Suka přivázaný modrý křišťál opracovaný do tvaru ledního medvěda.

„Její talisman,“ vydechla tiše Mej-lin.

Možná Suku nebudou muset budit. Kdyby se jim podařilo proniknout do ledu a dosáhnout na ten talisman…

„Potřebujeme Mayu,“ řekla Mej-lin.

Abeke se rozhlédla a nakoukla do několika místností. „Z paláce asi nevede přímý východ.“

„Budeme se muset vrátit stejnou cestou, kterou jsme přišly,“ zhodnotila Mej-lin.

Abeke přikývla. „Můžu tady počkat a střežit Suku, než přivedeš ostatní.“

Mej-lin na těle už dřív naskočila husí kůže od chladu a vzrušení ze setkání s tímto Velkým strážcem. Při Abečiných slovech se jí však chloupky na rukou naježily ještě víc. Podívala se na ni a pokusila se z její tváře vyčíst nějaký náznak zrady.

„Možná bych měla radši já…“ začala Mej-lin.

Abeke si povzdechla. „Mej-lin, zkusila jsem už všechno, co šlo. Odešla jsem z domova, odešla jsem od dobyvatelů, dala jsem se k Zelenopláštníkům. Spím vedle tebe a bojuju vedle tebe. Co ještě mám udělat, abych si získala tvoji důvěru?“

Mej-lin kypěla zlostí. Při pohledu na Abečinu tvář, ty nevinné oči zpola zakryté tmou, bezděky zaťala ruce v pěst. Abeke, jejíž rodina v Niloji je naživu a v bezpečí. Abeke, která objímala Šejna a která možná tajně spolupracuje s nepřítelem. Někdo musí zaplatit za to, co se stalo jejímu otci – někdo, koho by mohla pořádně praštit, čí krev by mohla prolít. Mej-lin však nepotřebovala Dží, aby ji uklidnila, pomohla jí se soustředit a ukázala jí, že ten někdo není Abeke.

„Zůstaň tady,“ odpověděla Mej-lin. „Já půjdu.“

Mej-lin utíkala skrz spící město a vzhůru po úzkém schodišti. Vyšla do ledového arktického vichru. Po podzemním tichu ji ten hlasitý hukot zarazil. Natáhla si kapuci a rozběhla se do vesnice. Napadlo ji, že Abeke by postupovala lépe. Nenápadněji. Měla by větší šanci, že neupoutá pozornost Ardujů.

Proč tedy poslala Mej-lin?

Dokázala by se Akebe sama nějak dostat skrz ten led?

Mej-lin se zastavila uprostřed ledové pláně a ohlédla se. K tábořišti to teď měla o dost blíž než zpátky do Ledového města. Pokračovala dál i přes nepříjemný pocit u srdce i v ústech.

„Pospěšte si,“ zašeptala k Tárikovi, Conorovi, Maye a Rolanovi. „Oblečte se. Tiše. Našly jsme Suku.“

Nikdo se na nic neptal. Všichni se poslušně začali oblékat. Za pár chvil už byli venku na sněhu.

Mej-lin se ohlédla. Tárik propustil Lumea, který teď vykukoval z límce jeho kabátu. Mayin mlok byl určitě také vzhůru a hřál se někde pod jejím oblečením. Brigan běžel vedle Conora a občas se ohnal čumákem po větru. Essix létala kdovíkde.

A vstup do Ledového města Mej-lin připadal míle daleko. Rozbušilo se jí srdce.

Neudělala chybu? Trápily ji pochybnosti. Třeba ji Abeke podfoukla a jen zahrála na její city, aby ji nechala u Suky samotnou. Až se vrátí, křišťálová medvědice bude fuč. A s ní i Abeke. Mej-lin ztratí ještě víc důvěry než Conor, který talisman odevzdal dobyvatelům. A zase se o něco vzdálí pomstě za otce.

Rozběhla se dopředu, a když začala sestupovat po utajeném schodišti, uslyšela, jak někdo zalapal po dechu.

Jakmile prošli úzkým tunelem do samotného města, ozvaly se další projevy údivu.

„Ta písnička,“ zašeptal Conor. „Město vytvořené umělci. Vytesané město. To je ono.“

Mej-lin si přiložila prst ke rtům a ukázala do nejbližšího okna, aby ostatním naznačila, že nejsou sami. Rolan vykulil oči a Tárik zběžně nahlédl dovnitř, všichni ale odolali pokušení zpomalit a obdivovat město. Spěchali za Mej-lin, jak to jen šlo. Povrch chodníků byl pečlivě opracovaný do podoby pouliční dlažby, čímž se výrazně snížilo nebezpečí uklouznutí. Pořád to však byl led a hned vedle úzkého chodníku zela propast tak hluboká, že nedohlédli na její dno.

Postupovali dál rychlými, opatrnými krůčky. Co by se stalo, kdyby se vzbudili obyvatelé města a odhalili je?

Co se stane, jestli Abeke bude pryč i s talismanem?

Když Mej-lin skupinu dovedla do ledového paláce k uvězněné Suce, všichni z toho výjevu byli jako u vytržení. Mej-lin nedočkavě obešla kvádr. Neviděla v ledu žádnou díru. Křišťálový medvěd byl pořád přivázaný k Sučině zamrzlé tlapě. Abeke stála na schodech.

Usmála se na Mej-lin, ta si oddechla a úsměv jí vrátila.

„Tamhle,“ ukázala Abeke. „Dokážeš ho vyndat, Mayo?“

Conor s Rolanem jen stáli na místě a s otevřenou pusou vzhlíželi k medvědici. Mej-lin zakoulela očima, ačkoli tušila, že když tu mohutnou šelmu spatřila poprvé, tvářila se dost podobně.

Tárik přejížděl rukama po ledu a obcházel kvádr, jako by ho měřil.

„Přes tohle se nikdy nedostaneme bez toho…“

„Že vzbudíme celé město,“ dořekla za něj Abeke.

„Přesně tak. Myslím, že Ardujové by přestali být pohostinní, kdyby zjistili, že se snažíme dostat do Sučina ledového vězení,“ dodal Tárik.

Čtyři přátelé se po sobě podívali. Mej-lin vycítila, že ostatní stejně jako ona myslí na dříve navštívená města a komunity jako Samis, kde lidé chtěli hlavně nechat všechno při starém. Jenže Erdas už se změnil, takže při starém nemůže zůstat nic – ani v Čungu, ani v Trunswicku a ani v amayské divočině. Požírač má dlouhá chapadla. Mej-lin nerada narušovala klid Ardujů, věděla však – stejně jako to podle ní věděli i Conor, Rolan a Abeke – že dokud Požírače nezastaví, nikdo před ním nebude v bezpečí. Věřila ve smysl jejich poslání. Nashromáždit sílu. Ochránit talismany. Připravit se k boji.

„Tady?“ zeptala se Maya a ukázala na křišťálového medvěda.

Tárik přikývl. „I když bych se velmi rád seznámil se Sukou, nechce se mi nikoho z vás dávat všanc tak ohromnému zvířeti.“

„Koukněte na ty drápy,“ zašeptal Rolan. „Jsou dlouhý jako nože. Ostrý nože. Nože na maso.“

„Kdyby se nám podařilo získat talisman bez toho, že bychom Suku probudili…“ začal Tárik.

„Pojďte se podívat, jaké má zuby!“ zavolal Conor z vrcholku schodiště.

„Tak dobrá, jdeme na to,“ řekla Maya.

Vystoupala do poloviny schodiště a sundala si z pravé ruky rukavici ze sobí kožešiny. Na dlani jí vyskočila ohnivá koule velká jako pěst. Mej-lin se dívala, jak se světýlko otáčí a blýská se odstíny žluté, oranžové a červené. Maya se zhluboka nadechla a foukla. Do ledu se zařízl tenký ohnivý paprsek. V tom místě z něj začal vytékat pramínek vody, která se hromadila na podlaze.

V ledovém kvádru se objevila úzká štěrbina hluboká asi na dva prsty a směřující k talismanu.

„Ještě tak dvacetkrát a je to!“ zvolala Maya radostně.

Zvedla dlaň a začala znovu.

Conor s Rolanem mezitím obcházeli kvádr veliký jako stodola a zírali na Suku.

„Vsadím se, že na to nesáhneš,“ zašeptal Rolan.

„Ty první,“ odpověděl šeptem Conor.

„Tři dny ponesu tvůj vak, když to olízneš.“

Conor vypadal, že o tom vážně přemýšlí.

„Kluci,“ zamumlala Mej-lin.

V okolí ledového kvádru leželo na podlaze pletené oblečení, vyřezávané mroží kly a slonovinové korálky. Dary, které Ardujové přinesli Suce k nohám.

Mej-lin obcházela nejvyšší patro ve snaze najít možný východ na povrch. Ledový palác byl plný místnosti – sálů, salonků a ložnic. Všechny byly vytesané v ledu a plné ledového nábytku. Představovala si, že před mnoha lety Suka celý prostor zaplavila vodou – možná vyhloubila kanál až k oceánu – a pak se do vody ponořila a zamrzla hluboko pod zemí.

Ardujové ji pak možná našli o mnoho let později, když prozkoumávali velkou puklinu v ledu, a začali okolo ní tesat palác a po něm i celé město. Rok za rokem tesali a opracovávali a měnili každý kousek ledu v umění. Jak se asi žije v blízkosti tak obdivuhodného a strašidelného tvora, jako je tento Velký strážce?

Mej-lin žádné schodiště na povrch nenašla, ale zrovna se chystala prozkoumat sál plný soch – byla to arktická zvířata vytesaný do obřích ledových sloupů – když uslyšela Tárikův výkřik.

„Počkej!“

Mej-lin sebou při tom hluku trhla. Až do té chvíle v okolí vládlo naprosté ticho. Spěchala zpátky na podestu.

Maya tam stála s ohnivou koulí na dlani. Zakroutila hlavou, oheň se rozplynul a ona se vyděšeně podívala na Tárika.

„Počkej,“ zopakoval Tárik, tentokrát šeptem. „Praská to.“

Kolem díry, kterou Maya vyhloubila v ledu, se rozbíhala síť tenkých bílých prasklinek. Pak si Mej-lin všimla dvou větších prasklin. Pomalu se prodlužovaly. Vzpomněla si, jak jednou přiložila palec na prasklinu v okenní tabulce a ona se prodloužila. Maya couvla, jako by čekala, že se praskání zastaví. Jenže k tomu nedošlo.

Praskliny dál rostly. Jako by na led tlačila nějaká síla – zevnitř.

Všichni bez dechu sledovali, co se děje. Mej-lin stála ve druhém patře, takže viděla Suce do očí. Vtom se na ni Suka podívala.

Mej-lin se polekala a couvla.

„Ona…“ začala Mej-lin.

„Mlč,“ okřikl ji Tárik.

Maya svěsila ruce a couvala po schodech vzhůru. Jen Rolan přikročil blíž.

„Suko,“ zašeptal.

Nejdřív se zachvěla podlaha. Pak zapraskal led. Znělo to jako pronikavý křik poštolky. A vzápětí přišel výbuch. Celý kvádr se roztříštil a do všech stran se rozlétly kusy ledu. Všichni v panice utíkali a kryli si hlavy.

Ohromná lední medvědice zvedla tlapy a zařvala.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .