Alberto Vojtěch Frič

(8. září 1882, Praha – 4. prosince 1944 tamtéž) byl český etnograf, cestovatel, botanik, fotograf a spisovatel. Jihoameričtí Indiáni jej pojmenovali Karaí Pukú (česky Dlouhý lovec), v Evropě byl znám též jako Lovec kaktusů.

Dlouhý lovec

Dobrodružný příběh, odehrávající se v jihoamerické divočině na počátku 20. století.

Alberto Vojtěch Frič

DLOUHÝ LOVEC

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-111-3

Obsah

Kapitola první ETIKETA DIVOČINY

Kapitola druhá GENTLEMAN

Kapitola třetí NÁZOR NA ČLOVĚKA

Kapitola čtvrtá DVĚ STOPY

Kapitola pátá TAKÉ ALONZO NĚCO UMÍ

Kapitola šestá ANGLIČAN LORD X

Kapitola sedmá PAPOUŠČÍ SVATBA

Kapitola osmá NA RIACHO SALADO

Kapitola devátá VANILKA

Kapitola desátá PRVNÍ SRÁŽKA

Kapitola jedenáctá PORADA

Kapitola dvanáctá SÍDELNÍ MĚSTO HLADOVÍ

Kapitola třináctá VÁLEČNÁ PORADA

Kapitola č trnáctá SOUBOJ VE VERŠÍCH

Kapitola patnáctá Zbraně

Kapitola šestnáctá LYNCH NEBO VÝPRASK

Kapitola sedmnáctá PODLOUDNÍK

Kapitola osmnáctá INDIÁNSKÝ ZVĚD

Kapitola devatenáctá JEN ZBABĚLEC PROMÍJÍ ZLO

Kapitola dvacátá BITVA O FAZENDU

Vysvětlení indiánských a jiných cizích slov

Dobrodružství u Indiánů Kaďuvejů

Kapitola první
ETIKETA DIVOČINY

„Povězte, Karaí*, pročpak stále nosíte ty své červené košile? Vypadáte v tom jako kat na těch obrázcích v knížce o starověkých mučírnách. Je to náramně krásná knížka, ale člověku se ježí vlasy, když to čte. A když vás vidím v té rudé košili, běhá mi po zádech mráz.“ Tak se uštěpačně ptal švýcarský lovec Rodolfo Voelker v tábořišti lovců jaguárů.

Každý lovec měl svůj pelech zvlášť, každý podle svých zvyků a podle svého vkusu, každý měl své ohniště, na kterém si pro sebe hospodařil. Některý měl spací pytel, Voelker si jen nahrabal listí, do toho se zahrabal, a když pršelo, přikrčil se ke kmeni stromu a dal si sedlo na hlavu. Jiní měli

* Vysvětlení indiánských, a jiných cizích slov na konci knihy

moskytí sítě z tak hustého plátna, že jím pronikly jen první kapky deště, dokud se nenapilo, ale pak bylo nepromokavé. Jen Angličan Jules a lovec Karaí měli své stany. Opodál bydleli domorodí lovci, skromní, tiší lidé, kteří měli malé nebo nedobře cvičené psy. Když se vrátili z lovu, když každý upekl a uvařil, co ulovil, a když zapudili hlad, scházeli se všichni k ohništi před stanem lovce Karaího na nějaké to slovo, aby vyhnali únavu z těl po celodenní námaze a mohli pak usnout a nabrat nové síly k zítřejšímu lovu. Nikdy se nescházeli jinde. Snad proto, že právě to ohniště bylo vždy pohostinné, že na ohni stále vřela voda a že tykev byla vždy naplněna čerstvým m a t é, že kol ohně byly vždy zabodnuty pruty s opékající se zvěřinou. Každý byl u toho ohně vítán, ať to byl kdokoli, každý mohl bez pozvání přisednout a najíst se, měl-li hlad, a maté vždy kolovalo a každý si mohl přisypat čerstvého čaje, zdálo-li se mu příliš vyplavené.

Stávalo se často, že se některý lovec vrátil bez jediného úlovku. Buď mu nic nepřišlo na ránu — měl toho dne loveckou smůlu — nebo měl velké lovecké štěstí a byl tak zaměstnán stahováním kůže jaguára, že mu na lov zvěřiny nezbyl čas. Ale Karaí měl vždy jídla dost. Nevěnoval se příliš lovu koček a spíše odstřelil nějakého jelena nebo kance. Tentokrát ho netěšil lov na dravou zvěř. A také se mu nemohl dobřevěnovat. Měl jen dva psy. Dobré, dokonalépsy,pravé maestros,kteří mu zbyli z jeho kdysi slavné smečky. Jen proto zbyli, že je tehdy neměl s sebou na lovu lidožravého tygra, a on si je teď šetřil a štval je na kočky, jen když měl jistotu, že se jim nic nestane.

Na Barranco Branco se sešli nejlepší lovci z dalekého okolí. Starý fazendeirio Malheiros měl sice pověst velikého boháče, ale byl ještě větší skrblík, který nedovolil žádnému lovci přístup na své pozemky. Jaguáři se na jeho fazend ě tak rozmohli a dělali mu takové škody na divokém dobytku, že chtěj nechtěj musel vypsat odměnu na odstřel. Tak to alespoň dal rozhlásit. Vypsal velikou odměnu, větší, než bylo v kraji zvykem, a tím přilákal lovce z daleka. Ale když přijeli a zvěděli podmínky, měli kyselé tváře. Podmínky byly takové, že se Malheiros měl nejen zbavit škodné, ale měl na tom vydělat ještě hezké peníze. Byl ochoten platit dvě libry šterlinků za kus, ale vyžadoval dobře staženou kůži s drápy a s vypreparovanou lebkou, za niž nahoře v Corumbá nebo dole v Asunciónu dostal lovec mnohem víc. Chaté ř i, potulní obchodníci, kteříměli své sklady všeho potřebného na plochých lodích, chatas, tažených malým parníčkem, s nímž objížděli břehy Paraguaye, platili mnohem méně a ještě k tomu výměnou za zboží, než lovci přece jen v těch podmínkách viděli omezování. Raději by byli přijali jen jednu libru odstřelného a kůži prodali za půl libry, ale prodali by ji, kde a komu by chtěli. Lovec nerad dovolí, aby byla omezována svoboda jeho jednání.

Jen Karaí a Jules měli spojení a možnost prodat kůže za plnou cenu v městech. Proto Jules podmínku nepřijal a také pro něho jediného neplatila.

Mělvůbec výjimečné postavení, a to nejen u fazendeiria, nýbrž i u jeho ženy. Byl také jediný, kdo v době nedostatku měl právo odstřelit pro svou potřebu nějaký kus hovězího dobytka.

Karaí se vyhnul nechutným podmínkám poznámkou, že se lovu věnuje jen příležitostně, ne pro odstřelné, nýbrž pro zábavu a pro vzrušení. Bloumal na svém koni a se svými dvěma psy po rozsáhlých pampách a lesích, zajížděl hodně daleko od tábořiště,někdy na několik dní, zajel do Orlích hor i k předhoří Bodokeny, jako by něco hledal. O tom, co hledal, nevyprávěl, a nikdo se ho na to neodvážil optat. Divočina má svou etiketu a svou diskrétnost. Každý dobřevěděl, že kdyby ji porušil, nedostalo by se mu odpovědi, ale ztratil by přístup k pohostinnému ohništi.

Ostatní lovci reptali, avšak nakonec podmínky přijali. Nezbývalo jim nic jiného. Mnozí přijeli z daleka, někteří šli pěšky několik měsíců a cestou spotřebovali náboje, i šaty měli potrhané, a Malheiros dával oboje jako zálohu. Kromě toho také doufali, že Malheirosa nějak napálí, že,mu dodají jen nejhorší kůže a dobré kůže že nějak propašují. Nevěděli sice jak, protože fazenda Barranco Branco hraničila na jihu s neznámou divočinou, na východě s horami, o nichž se myslilo, že nemají přechodů, a kdyby, tak za nimi byl těžko dostupný a málo obydlený kraj, na sever bylo území Indiánů Kaďuvejů astěmi žádný z lovců nechtěl nic mít, protože Indiáni poslední dobou nežili v míru s Malheirosem; říkali o něm, že je připravil o polovinu jejich území a nakradl si jejich dobytek. Na západě tekla řeka Paraguay. Byla to sice hlavní obchodní cesta, ale nemohlo se po ní plout bez člunu. Mimo to byla řeka pod statkářovou kontrolou a jeho parníček stále po ní křižoval. Lovci však spoléhali, že starého Harpagona nějak napálí.

Starý Voelker, který se v chamtivosti rovnal Malheirosovi, prohlásil hned v prvním tábořišti:

„Ode mne nedostane ani chlup, ani dráp. Ten starý vyděrač se spoléhá, že budeme závodit, kdo z nás víc uloví, a že z toho bude mít větší zisk. Ale já kašlu na loveckou slávu. Může si o mně rozhlašovat, že jsem nejhorší zelenáč v povodí Paraguaye, který neuloví ani ž a g u a t i r i k u, může naříkat, že jsem mu zůstal dlužen za prach a olovo — a to mu také dlužen zůstanu už proto, že nám dodal nejhorší prach; olovo dodal dobré jen proto, že je nedovede zfalšovat, ale já mu kůže nepřinesu. Kdo ví, jaké vady by na nich našel a kolik by srazil, až by došlo k účtování. Tady Jules, ten se bude vytahovat, aby udělal dojem na Malheirosovu negru, a odkoupí nám všechny kůže a ještě bude přeplácet.“

Bylo to hodně silné porušení etikety divočiny a všichni se už těšili, že prostořeký Švýcar dostane od siláka Julese konečně jednou důkladně napráskáno. Domorodí lovci přisedli blíže k ohni, ale neodvážili se vmísit do hovoru. Angličan, který měl pověst rváče, sebou trhl, vyrušen ze svého klidu, ale hned se uklidnil a jen se pousmál.

„Poslyšte, Rodolfo, jste drzý jako štěnice a nesnesitelný jako zemní klíště, ale člověk vás nemůže ani plácnout, protože by z vás nic nezbylo. Zneužíváte toho, že jste slabý a napolo slepý, takže kdyby vám někdo napráskal, bude z toho mít jen ostudu. Ta vaše myšlenka však není špatná. Rozmyslím si to a je možné, že vám pěkné kůže odkoupím a dám o půl libry víc. Ale musí to být nejlepší z nejlepších.“ — Hádka byla zažehnána a Voelker, který se už krčil před očekávanou ranou, pookřál a pokračoval ve svých uštěpačných drzostech.

„Vy, Julesi, koupíte všechno, co střelím já a co budou ostatní chtít ze svých úlovků prodat. Jste ješitný jako h o c c o nad hnízdem a žijete jen ze své pověsti nejlepšího tygrobijce paraguayského povodí, majitele nejlepší smečky a největšího znalce divočiny. Ale — mezi námi — my přece dobře víme, že ta vaše pověst je založena z devadesáti procent na nakoupených kůžích. A kupoval jste je za groš od všelijakých ubožáků atěžce jste vydělával na jejich krvi. Budete brát všechno, co přineseme, a budete platit, dobře platit! Podaříli se nám ulovit něco zvlášť pěkného, tu budete platit hodně a moc, protože zde nejste jediný, kdo by kupoval, jako tam v Bolivii, kde každý musí vzít, co nabídnete.“

Jules klidně pokuřoval ze své lulky, jako by poznámky Voelkerovy patřily někomu jinému. Při posledních slovech si odplivl do ohně, ale pak mu nedala zvědavost, aby neprozkoumal, kam Švýcar míří.

„Koho tím myslíte,“ ptal se, „kdo by vám zde kůže odkoupil? Myslíte, že byje někdo koupil, aby si z nich postavil stan na Bodokeně? Jak by odtud kůže dostal na volnou řeku? A kdo zde široko daleko má nějaké peníze, aby vám mohl zaplatiti? Myslíte, že vám zajede chatero se svou bárkou až někam do hor?“

„To je trochu mnoho otázek najednou,“ odpovídal pomalu Voelker, „ale je tady přece Karaí, nemyslíte? Nevidím mu do kapsy a nevím, zda má právě teď peníze ve svém opasku, ale má úvěr! A všichni víte, jak se bratříčkuje s těmi divochy. Ti mu přenesou přes indiánské území až k Rio Nabileke, co bude chtít. Má své čluny a každý parník, který pluje po řece, mu zastaví na znamení a vezme ho na palubu. Malheiros se na to může ze svého parníčku jen dívat, a to ještě hezky z dálky. Nemám pravdu, Karaí? Koupíte, podaří-li se mi ulovit něco zvlášť velkého?“

Znělo to tak pravdivě, že o tom začal Jules přemýšlet jako o vážném nebezpečí. „Vaše mazanost, Voelkere, vždycky najde nějakou možnost, jde-li o to, někoho ošidit. A vy, Karaí, budete mi opravdu dělat konkurenci?“ obrátil se na Dlouhého lovce.

Karaí srkal maté z tykve, kterou mu právě podal jeho indiánský přítel Otonte. Díval se do ohně a zdálo se, že přeslechl Julesovu otázku. Odpovídal mu nepřímo tím, že se obrátil na Švýcara:

„Nemáte správné výpočty, Voelkere. Asi by se vám nehodilo, kdybych vám já odkoupil kůže. Kdybych vám tak spočítal, kolik už jste mi dlužen za ta léta, co se známe, vyšel byste naprázdno, i kdybyste měl zvlášť velké štěstí na lovu. Myslím, že si odstřelím nějakého tygra sám, a bude-li to něco zvlášť pěkného, tak si to odnesu na sedle. Nehodlám se vrátit přes Barranco Branco. Za měsíc budou žně ve vesnici Churavadě pod Bodokenou a náčelník Baidžokigi mě pozval na velké slavnosti obžínek. Pojedu odtud přes indiánské území. Můj a Otontůvkůň už nějakou tu tíži unesou až na hranice indiánského území. A tam mě už bude můj kompadre čekat, když mu dám kouřový signál.“

„Nemusíte, Karaí, ani počítat se svým koněm. To, co vy zde ulovíte se svými ubohými dvěma psy, snadno unese kůň vašeho sluhy a váš Indián může běžet pěšky. Však mu to neuškodí. Je to vlastně ostuda, že ho necháte jezdit na lepším koni, než má kdokoli z nás.“

„Jules měl pravdu, když řekl, že jste drzý jak smradlavá štěnice,“ ozval se Don Pablo. „Jak se můžete opovážit tak mluvit o příteli Karaího? A při tom máte tolik nestydatosti, že se jím dáváte hostit, když je Karaí na lovu nebo když se toulá po horách a Otonte hlídá jeho stan.“

„Však mě nehostí ze svého, ale ze zásob Karaího. To je nějakých okolků! Indián je Indián — divoch je divoch, a kdo slouží, je sluha. Jakýpak přítel? A ještě k tomu taková šilhavá ohyzda!“

Indián se jen dobrácky usmíval a díval se po očku, co na to řeknou ostatní. Don Pablo vyskočil, ale Karaí převzal slovo: „Sluha je, Voelkere, ten, kdo slouží za plat. Pokud se pamatuji, vy jste si dal ode mne každou maličkost zaplatit. Kdo kamarádovi pomáhá z přátelství, není sluha, nýbrž přítel.“

„Hm. Tedy podle vás jsem byl sluha já,“ durdil se stařík. „Byl jsem váš sluha, a ne přítel, zatím co s takovým divochem se dovedete kamarádit. To jste běloch?“

„Ano, Voelkere, byl jste vždycky mým sluhou, když jste si dal za práci platit, a nic na tom nemění barva vaší kůže. Myslíte, že je v barvě pleti tak velký rozdíl?“

Všichni se dali do hlučného smíchu, když se podívali na lesknoucí se hnědou kůži čamakokského Indiána a srovnali ji se svraštělou, umazanou kůží staříkovou. V barvě jistě nebyl žádný rozdíl. A právě ta pravda Švýcara rozčertila. Než mohl něco říci, pokusil se Don Pablo převést hovor jinam. Byl to zamlklý dobrák a neměl rád hádky — zejména takové, které by mohly špatně dopadnout. Vzal to však za špatný konec.

„Pomlouváte každého, Voelkere, ale o psech Karaího byste neměl mluvit — hlavně vy ne. Když se podívám na vaše psy, tu je jich člověku líto.“

„Ba,“ vmísil se do hovoru maličký Ital Nené Fiori, který dosud poslouchal jen zpovzdáli a čekal na příležitost, aby se svezl po starochovi, kterého nikdo neměl rád: „Vždyť to nejsou psi, co Voelker vodí za sebou. Jsou to jen duše psů, protože už dávno nemají žádné svaly. Štve je do vyčerpání za každou kožišinou, ale škudlí prachem a olovem a ani mu nenapadne zastřelit psům nějakého jelena, aby se trochu nažrali.“ A potutelně ještě dodal: „Když vaši psi, Voelkere, vyjí na měsíc, tu se vždy musí opřít o nějaký strom, aby nepadli slabostí.“

„Já sice Indiány v lásce nemám,“ přiložil polínko Paraguayec Alonzo, „ale Otonte...“

Voelker ho nenechal domluvit. Vztekem zapomněl, jak je neoblíben a že se ho sotva někdo zastane, dostane-li se do boje se zákeřným míšencem. Ale když naň doráželi se všech stran, když mu říkali samé nepříjemné pravdy, nezdržel se a vyrazil také svou pravdu:

„Ty nemáš Indiány rád, protože sám máš devět desetin indiánské krve! Máš se za co stydět, protože jsi z těch nejhorších Indiánů, kteří vždy nabízeli své ženy bělochům. Jak se vůbec můžeš opovážit sedět u ohně a mísit se do našeho hovoru, ty indiánský b a s t a r d e ! Jdi si do vnějšího kruhu mezi své!“

Všecko ztichlo. V divočině není radno říkat podobné pravdy, a říká-li je kdo, udělá dobře, připraví-li se na obranu. Ale Voelker na ni nepomýšlel. Mnoho toho již prošlo jeho nevymáchané hubě a stále spoléhal na svou krátkozrakost a neschopnost bránit se. Skoro si již zvykl na to, že se ho žádný poctivý lovec divočiny neodváží ztrestat. Zapomínal však, že každý lovec nemusí být čestným mužem, že jsou mezi nimi i takoví, jimž nezáleží na tom, zabijí-li bezbranného a stanou-li se psanci i v divočině. Vždyť i z divočiny možno utéci a ztratit se v městě, kde snáze projde všelijaké padoušství.

Voelker byl sice skoro slepý, ale co mu chybělo na zraku, to mu nahradil nevyrovnatelný sluch. Alonzo centimetr po centimetru posouval ruku blíže k své pušce, opřené o strom po jeho boku. Všichni ztichli, aby umožnili Voelkerovi poznat nebezpečí, do něhož se vřítil. Zdálo se, že Voelker neslyší, že se o nic nestará. Slyšel však dobře. A sotvaže se Paraguayec dotkl pažby své pušky, řekl jako mimochodem:

„Jsem u ohniště Karaí Pukú, a pokud vím, nestal se případ, aby byl v jeho přítomnosti někdo zákeřně zabit.“

Všichni se podívali na Dlouhého lovce. Zdálo se jim nepochopitelné, s jakou rychlostí a docela bez hluku se otevřela dřevěná pažba a z ní vyklouzla jeho opakovací rychlopalná pistole mauserovka. Nikdo nevěděl, jak a kdyse to stalo, ale teď viděli, že její hlaveň je zamířena na pušku opřenou o strom a že má natažený kohoutek. Přitom seděl Karaí přikrčen zdánlivě nevšímavě. Jako by se bylo hovořilo o nejvšednějších věcech a jako by nepozoroval všeobecné rozčilení a pokračoval v klidném hovoru, řekl Karaí:

„Také se ještě nestalo, aby někdo odhánělněkoho od mého ohniště. Voelker je, jak říkáJules,vskutkudrzejšínež martin catingudo,než všechny druhy moskytů v lesích a střečcina campu.Aletakéonjeumého ohniště a je proto můj host, i když se nechová, jak by měl. Má-li někdo chuť sáhnout u mého ohně po zbrani, měl by být alespoň rychlejší než já.“

Alonzo se v té chvíli tvářil, jako by hleděl do tmy lesa a jako by tam viděl něco velmi zajímavého, ale koutkem oka pozoroval tmavě kalenou hlaveň, namířenou směrem k němu. Centimetr po centimetru odsunoval svou ruku od pažby pušky. I když nikdo neslyšel, jak Karaí vytáhl pistoli z dřevěného pouzdra, slyšel to dobře Voelker, právě jako slyšel každý pohyb míšencovy ruky. Ve své domýšlivosti myslil, že má už vyhráno. Ale Karaí pokračoval:

„Matto Grosso je tak veliká zem, že není třeba vyrovnávat své spory zrovna na těch několika metrech, kde je mé ohniště. A také bych vám radil, Alonzo, abyste si k tomu vybral jinou dobu a jiné místo, než kde nyní lovíme. Máme příliš práce s lovem, se stahováním a se sušením kůží, takže by jistě nikdo neměl chuť kopat hrob ani pro Voelkera, ani pro vás.“

Napětí povolilo, a přece nikdo neporušil ticho. Jen silné kmeny praskaly na ohni a pára syčelaz pavy,zkonvice,vnížsevařila voda na maté. A právě tuto chvíli si vybral Voelker k své neomalené otázce o lovcověčervené košili. Alonzo se tiše zachechtal. Myslil, že se teď Karaí rozzlobí a on že bude mít příležitost provést pomstu. Ale Dlouhý lovec odpovídal klidně:

„Červená košile má své výhody a nosí ji ten, kdo je dovede ocenit. Napoleon ji prý nosil proto, aby nevznikla panika mezi jeho vojskem, kdyby byl raněn, aby nebylo vidět jeho krev. Garibaldi ji nosil snad jen z tradice, jako symbol svobody, nebo proto, že znal její výhody.“

„Ale jaké to může mít výhody pro vás?“ dotazoval se dál Voelker. „Ve vašem mužstvu, které se skládá ze dvou koní, dvou psů a jednoho Indiána, žádná panika ani vzniknout nemůže.“

„Chcete-li to vědět, tedy červená barva ve dne nejlépe chrání před sálavým horkem slunce. Chrání mnohem víc než bílá. V noci ji není vidět, zdá se tmavá a chrání před zvědavýma očima více než černá. Je-li člověk v divočině, nikdy neví, co ho čeká v nejbližší chvilce, neví, nebude-li potřebovat stát se neviditelným v houštině. Už několikrát se mi červená košile osvědčila a člověk si zvykne na užitečné věci. Zde ji snad nebudu potřebovat, ale kdož ví?“

„Hm. Ale přece jen vypadáte jako ten kat v té knížce. Mráz mi jde po zádech, když vás vidím.“

„Jenom býku nebo krocanu p a v o, který je považován za nejhloupějšího tvora, vadí červená barva — a vy se býku zrovna nepodobáte,“ řekl Karaí.

„Máte takový strach před katem, Voelkere?“ ptal se uštěpačně Jules. „Bude to asi zlé svědomí, nemyslíte?“

„Zlé svědomí byste mohl mít spíš vy, Julesi. Když si vzpomenu na toho č iriguánského lovce, jemuž první tygříkůže, které jste přinesl do Puerto Suarez, říkaly »pane«, tu se mi nezdá o katovi, nýbrž spíše o smyčce lasa. Posledně jste, Julesi, říkal, jak by bylo krásné, kdyby člověk uměl létat jako pták, jak byste se vznášel a ani se nedotýkal země. Jen se o tom zmiňte veliteli v Suarez a požádejte ho, aby vyšetřil tenpřípad, a hned poznáte, jaký je to pocit, nedotýkat se patami matičky země.“

„Myslím, že ta vaše krásná knížka o katech,“ hleděl zase Don Pablo zachránit situaci, „byla jediná kniha, kterou jste v životěčetl. O ničem jiném nedovedete vyprávět.“

„Četl jsem ji zato mnohokrát, a ne jako vy, hloupý analfabete, který sotva písmenka rozluštíte. Však to Karaímu dalo několik měsíců práce, než vás naučil jen načmárat podpis!“

Kapitola druhá
GENTLEMAN

Don Pablo sklonil hlavu do dlaní mezi kolena. Ramena se mu otřásala. Všichni myslili, že se směje, a věru bylo směšné v divočině vyčítat lovci něco tak zbytečného, jako je čtení a psaní. A hlavně tak dokonalému lovci, jako byl Pablo.

Španěl Pablo byl odvážný, vytrvalý, zamlklý, ale i když výsledky jeho lovu byly lepší než kohokoli jiného a jeho požadavky nejskromnější, byl jen chudým lovcem. Měl jenom několik psů, dobře živených a ještě lépe cvičených. Všichni jeho psi měli na zadních nohách šest prstů; to je známka, která se vyskytuje pouze u kříženců psů s vlky aguará guazú. Také to prozrazoval jejich zvláštní zápach. Ale co bylo nejpodivnější, Pablovi psi se nikdy neprali se psy jiné smečky. Jejich pán v nich vypěstoval stejnou povahu, jakou měl sám. Kdysi v dětství zaslechl přísloví: „Kdo seje vítr, sklízí bouři“, a to se mu tak zakořenilo v mysli, že si podle něho zařídil celý život. Předělal si je jen poněkud pro svou potřebu: „Kdo seje dobro, sklízí přátelství.“ Ulovil mnoho, pouštěl se se svou kanoí do odlehlých bažin a vracíval se zpravidla do pevnosti s člunem plným sušeného jeleního masa, a když byla doba volavek, přinášel v šátku na krku pečlivě zabalený téměř kilogram egret ů. Byl posledním z oněch trpělivých lovců, kteří veslovali třeba celý den za maličkou garza real, tu po proudu, tu zase proti proudu, a sledovali ji do potoků i do bažin tak dlouho, až ji dostali do rány a zmocnili se několika vzácných natočených peříček.

Apřece byl Pablo chudý. Šidili ho všichni, když prodával své úlovky, zvlášť nebyl-li přítomen některý jiný lovec. Stalo-li se to, tu b o l i c h e r o, krčmář, raději nalil všem přítomným zdarma sklenku kořalky a seskupil je u druhého konce pultu, aby odvedl jejich pozornost od účtování. Don Pablo nepil kořalku. Věděl, že ho všichni šidí, ale jen se usmíval. Zato nemohl zapomenout, jak ho Karaí jednou našel v bezvědomí, zmořeného zimnicí, a přivedl ho k vědomí jen tím, že mu násilím nalil mezi zaťaté zuby kořalku.

Ale Pablo byl chudý i proto, že vždycky našel ještě někoho chudšího, než byl sám, někoho, kdo potřeboval jeho pomoci. Nejvíce jeho dobroty zneužíval Voelker, který se dlužil od každého, s kým se potkal. Vyjížděl na lov skoro bez prachu a bez nábojů —o zásobách ani nemluvě — protože spoléhal na to, že se vždycky u někoho přiživí. I svou pušku rozebral a vyčistil pouze tehdy, když zbraňčistil někdo jiný a Voelker mohl použít jeho oleje.

Zevnějšek Dona Pabla nebyl nijak hezký: staré plátěné šaty měly více záplat než původní látky, svůj propálený klobouk před lety vylovil z řeky, kam jej vítr strhl nějakému cestujícímu, ale svou winchestrovku a své dvě dvojky předovky rozebíral a čistil skoro každý večer po

návratu z lovu. Když kupoval zásoby, málo se staral, dal-li mu krčmář ztuchlé fazole nebo zplesnivělé suchary, ale náboje, prach a olej musely být nejlepší a nejdražší značky.

Jeho život byl klidný, bez vzrušení. Všude mělpřátele, všude ho rádi viděli a všude byl vítán. Zdálo se, že lovec je při svých nepatrných potřebách šťasten. Ale nebyl. Trápilo ho, že neuměl číst, psát a počítat — ani ne proto, že by ho pak nemohli šidit, ale proto, že by měl více možnosti pomáhat potřebným, kdyby ho nešidili. Proto Voelkerova nešetrná poznámka Pabla tak nesmírně zabolela, že se až rozplakal.

Pláč dítěte mívá často tak malicherné příčiny, že působí jen na přecitlivělé duše. A přece někdy i ta nepatrná příčina má pro malého člověka nezměrnou důležitost. Pláč žen je příliš častý, a tím ztrácí působivost na lidi zkušené, ale lovci měli většinou málo příležitosti jej poznat, takže by snad na ně zapůsobil, i kdyby příčina byla sebemalichernější, a pak by byli schopni jakékoli donquijotiády; ale pláč starého, otrlého muže, kdyby si ho byli povšimli, byl by je nesmírně rozzuřil proti tomu, kdo jej zavinil. Avšak Voelkera nikdo nebral vážně, a proto myslili, že se Don Pablo pouze směje. Nikdo o něm nevěděl, že neumí psát, v divočině nebylo příležitosti se o tom přesvědčit; ostatně většina lovců ovládala toto umění jen nepatrně. Lovec čte ve stopách mnohem jasněji než v knihách a rozumí všelijakým zásekůmvkůře nebo jiným jednoduchým znamením mnohem lépe než nejdelšímu a nejpodrobnějšímu dopisu. Také žádný z lovců netoužil po literárních znalostech a nebyla by se jich Švýcarova posměšná poznámka dotkla ani v nejmenším.

Karaí vzpomínal a přehraboval se v paměti, zda už někdy viděl lovce

plakat, a promýšlel, jak těžce byl asi raněn. Zdálo se mu jisté, že Voelker věděl o této jeho slabosti a že ho proto tak bezohledně ranil úmyslně. A to zasloužilo stejně těžkého trestu, ne-li těžšího, než kdyby ho byl zákeřně přepadl a zranil zbraní. Kdyby si to ostatní lovci uvědomili, dopadlo by to s Voelkerem špatně, ale Karaí věděl, že kdyby jednou začali své účty vyrovnávat zbraněmi, nebralo by to konce. Celý lov by byl pokažen a to se Karaímu nehodilo. Všichni sice už dobře pozorovali, že loví jen tak mimochodem, ale přece i lovecký podnik mu přišel velmi vhod, aby kryl jeho pravé zájmy. A ty zájmy neprohlédl dosud ani mazaný Malheiros. Teď bylo třeba Voelkera potrestat, ovšem nějak jinak než výpraskem nebo zbraněmi.

O tom přemýšlel Karaí, když se Don Pablo, aniž pozvedl hlavu, chtěl zeptat:

„Poslyšte, s e n h o r e — —“ ale hned umlkl, neboť nevěděl, jak dál, a zakoktával se. „Poslyšte, Done, Karaí...“

Dál se nedostal, protože Voelker vyrazil skřek a hlasitě se zachechtal: „Senhor, Don, Karaí, senhor, Don, Karaí — to se opravdu povedlo, Španěle Pablo!“

Tvář Dlouhého lovce ztvrdla.

„Teď už je toho dost, Voelkere,“ řekl zostra. „Vezměte na vědomí, že pojmenujete-li ještě jednou našeho přítele »Pablo Španěl«, zpráskám vás bez ohledu na to, že z toho budu mít nadosmrti ostudu. Pamatujte si, že je to Don Pablo. Nechci, abyste se mu omlouval, ale vezměte si hořící dřevo z mého ohniště a jděte okamžitě k svému pelechu!“

„Nehoňte mě tak, Karaí, vždyť jsem se ještě nenapil dost maté. Ještě tak na dvě,tři tykve bych měl místo.“

„Doufám, že vám to nebudu muset opakovat po druhé, Voelkere, nebo zahrabu dřevo do ohně a pak si to s vámi vyrovnají všichni, které jste dnes urazil!“

Ta hrozba zapůsobila. Každý v divočině ví, že zahrabe-li hostitel hořící dřeva do popela, znamená to, že končí hovor a chce jít spat; znamená to však také, že přítomní ztrácejí ochranu ohniště, kterou pokládají v divočině za stejně posvátnou jako rodinný krb.

Voelker uchopil hořící poleno a spěšně se ztratil v lese. Neodpustil si, aby ještě z dálky nezavolal:

„Vyháníte mě jako tehdy na Riacho Salado a já vám to nezapomenu! Jste nevděčný člověk, Karaí!“

„Tehdy jste si to dal zaplatit a byl jste sluha,“ křičel za ním Otonte a dokončil táhlým „huííííí“, indiánským projevem výsměchu a radosti. Protahoval své „ííí“ do nekonečna a tremoloval tím, že si dlaní klepal na pysky.

Výsměch Indiánůvpůsobil tak dětsky přirozeně, že se všichni dali do smíchu. Zdálo se, že byly zapomenuty všechny urážky a hořkosti. Se starým Švýcarem zmizelo všechno napětí a u ohně se rozproudila veselá nálada. Působila na Španěla tak, že se osmělil a vmísil se do rozhovoru. Ale jeho hloubavé duši to nedalo pokoje a nevydržel, aby nevyzvěděldůvod Voelkerova výsměchu.

„Karaí,“ řekl prosebně, „vysvětlete mi, proč se mi to scvrklé, nenapité garapato vysmívalo. Řekl jsem opravdu zase nějakou hloupost? Celý život skoro nemluvím, řeknu jen to nejnutnější, aby nikdo nepoznal, jak málo jsemse v dětství naučil, a přece mi něco uklouzne. Čemu se vlastně smál?“

Také ostatní začali vzpomínat, ale nic směšného jim nemohlo napadnout. Jen Nené Fiori začal chápat. Nikoli sice důvod Voelkerova smíchu, ale bolest, kterou Voelker způsobil Donu Pablovi, a hleděl ho za to pohladit přátelskými slovy:

„Čemu by se byl smál? Leda své vlastní hlouposti. Vždyť ho znáte, jizlivce špinavého.“

„Ba ne. Musel jsem přece jen říci nějakou velkou hloupost. A potřebuji to vědět, jinak se mi bude vysmívat po celý život a mně nezbude než se odtud vystěhovat a hledat jiná loviště. Bude to vypravovat v pevnosti, bude to dávat k lepšímu ve všech fazendách. Vím, nikdo ho nemá rád, odevšad ho brzy vyženou, ale než to udělají, odposlouchají celou zásobu jeho jizlivostí. Nebyl bych zde možný, protože bych se ho neodhodlal ztrestat, a kdybych to udělal, také bych byl nemožný mezi slušnými lidmi. A já tu už přivykl a počítal jsem s tím, že mě zde někde supi v lesích nebo p i r a n h y v lagunách pohřbí. Znám tu už své pohřebníky a teď bych měl hledat jiné jinde a teprve se s nimi seznamovat? Povězte mi, Karaí, jakou hloupost jsem to řekl?“

„Ještě nikdy jsem od vás neslyšel tak dlouhou řeč, Done Pablo,“ odpověděl s úsměvem Dlouhý lovec. „Ale nebyla to hloupost, byl to jen trochu přehnaný projev úcty. Řekl jste Senhor — Don — Karaí a to je třikrát totéž. Všechna tři slova mají týž význam. Voelker se vám smál, protože jsem mu to náhodou před nedávnem vysvětlil, když se zajímal o to, co znamená indiánské slovo Karaí. Ale to se nestalo jenom vám, stane se to i v Evropě, kde každý umí číst a každý mnoho čte. Ano, často se to stane i lidem vzdělaným, jsou-li v rozpacích.“

„Vypravujte nám něco o tom, ať víme, jak se chovat, až se někdy podíváme do Evropy,“ škemral m e s t i c Alonzo.

„Ty se tak dostaneš nejdál do Asunciónu a budeš rád, když tě policie hned nepošle šupem kácet dříví do Chaca.“

„To se neví — já už byl daleko. Až na sever od Cuyabá na pramenech Rio Arinos. Šel jsem na sever na volavky; říkali, že tam nejsou hnízdiště tak probraná jako tady, a víte, musel jsem utéci, protože jsem se tam zapletl do revoluce...“

„Ty a — revoluce? S kterými jsi byl? S Colorados?“ vzali si na mušku Paraguayce. „ Jak je to dávno, co jsi tam byl?“

„No, přesně jedenáct let...“

„To jsem si myslil. A rok jsi už zase zpátky, a tak ses vrátil právě v desetileté lhůtě, kdy se promlčuje i zabití. Brachu, teď už nemáš žádný důvod, aby ses vymlouval na revoluci. Nikdo ti nic nemůže vyčítat. Máš to promlčené, ať to bylo cokoli. A teď povídej dál, jak jsi lovil volavky na Arinos.“

„Nu — ony tam ty volavky nebyly, jako jsou tady u nás. Jen vysoko kroužily a nedaly se zlákat ani na vycpané ptáky, aby usedly nebo aby se snesly na dostřel. Čert ví, kde a jaká mají hnízdiště. Ostatně tam nejsou žádné bažiny, nýbrž jen horské potoky, a tak si snad představíte, jaký to byl lov. Byly tam jen maličké garza real — tam jim říkají mirasol a je to správné jméno, protože se k nim dostaneš, jen když se dívají do slunce a zapomenou na opatrnost. Bylo jich tam víc než zde, ale to by byla země pro Dona Pabla, a ne pro mne. Platí tam za úlovek sice mnohem více než zdejší bolicheros, ale po těch potocích nemůžeš s pořádnou kanoí, jen pěšky za nimi po potoce nahoru, dolů. To nebylo pro mne, a tak když jsem nemohl na jih, do našich bažin, šel jsem na sever. To si, senhores, nedovedete představit, jaký to byl krásný pocit, když jsem zase jednou slyšel zpívat moskyty. Znamenalo to, že už jsem z těch kopců dole, že se blížím k pomaleji plynoucí vodě. A tam budou hnízdiště volavek blízko. — Tak jsem si myslil, ale byly tam jen lesy a lesy a samí divocí Indiáni, až z nich šel strach, a tak bych se byl málem dal naverbovat k e k a u č er ů m. Byl jsem v Cuyabá, právě když se kaučerové vrátili ze safry a když přivezli kaučuk z lesů. Ani byste mi nevěřili, jaké hromady zlata za to dostali. A jak pili! Inu, to se mi začalo zamlouvat. Brzy jsem však viděl, že z toho vlastně nic neměli, protože neuměli pít. Já pít umím, zvlášť když to bylo zadarmo, a tak jsem pil dost a hodně, ale přece ne tolik, abych nevěděl, co se kolem děje. Proto jsem viděl, jak mezi ně přišli jejich patroni — právě ti, kteří jim zaplatili tolik zlata — aby se od nich dali také hostit, a při tom jim stále přilévali. Byli totiž smluveni s krčmářem a s ním je zase o všechno obrali. Tady se to také někdy stává, když se vrátíme z volavek, že nás bolichero opije a ošidí nás na váze, připočítá na útratě, nu, snad i něco ukradne, ale dává pozor, aby nás neokradli jiní. Přece nám něco zbude. Tam nekrade jen nějaký špinavý bolichero v baráku z palmových kmenů, tam kradou i páni a velcí páni, kteří bydlí v krásných zděných domech a jejichž senhory chodí vyšňořené do kostela. A tak jsem viděl, že to není řemeslo pro našince, protože bych chtěj nechtěj musel někomu vrazit kudlu do zad. Co z toho ti kaučeři mají? Půl roku i déle se moří v pralesích, rvou se s Indiány, vyvraždí celé vesnice, aby chlapce přinutili k otročení, a pak se zpijí na den a noc a jsou holí. Potom zas žijí na dluh a zadluží se u patronů tak, že je někdy pošlou svázané do pralesů zpátky, aby si to nerozmyslili a nechtěli se věnovat jinému zaměstnání. Tam jim dají winchestrovku, náboje a

zásoby na několik dní a co jim zbývá? Zpátky nemohou a přes lesy se nedostanou. O to se postarají Indiáni Tapaňúma, kteří si dělají pěkné ozdoby z lidských lebek. A tak jdou zas vraždit! Musí si napřed nalovit otroky, protože by sami nestačili na sbírání kaučukového mléka. Ne, to není život pro volného lovce, to je horší otroctví než v quebrachových dřevorubnách nebo v matezalech. Z těch obou jsem už utekl a nechal tam za sebou velké dluhy,alez cauchal ů není kam utéci. A tak když jsem viděl, jak kradou velcí senhores, přiživil jsem se též. To vám byla švanda, když se ti páni nemohli dopočítat a když jim chybělo hodně liber z toho, co ožralům vytahali z opasků. Pohádali se a podezřívali krčmáře. I mne prohlédli, ale nic nenašli, a když mě druhého dne vyslýchali na policii, tak jim povídám: »Nic nemám, jak vidíte, a jsem tady cizí, nemám, u koho bych to schoval. Ale slyšel jsem, že tady máte takové hezké přísloví: Quen roba un ladron, tem cen aňos de perdon*, a proto je mi líto, že jsem si toho zlata také trochu nevzal, protože bych přišel rovnou do nebe.« Ten důstojník, který to vyšetřoval, se na mne rozeřval: »Protože jsi nic neukradl, tak tedy přijdeš rovnou do pekla,« ale pak se začal smát a smál se, až se rozesmáli všichni kaučeři, kteří tam byli jako svědci, a smál se krčmář, smáli se vojáci a pak se ti hlaváči začali styděta raději mě nechali běžet. Všichni věděli, že jsem to kaučerům vybral já, neměli mi to však za zlé a sami řekli, že by z toho nebyli měli stejně nic, a tak jsem jim z toho polovičku po částkách vrátil. A pěkně jsme z toho žili a hlaváči se divili, že k nim už kaučeři nechodí dělat dluhy, a měli strach, že jim uklouznou. Ale jednak těch peněz nebylo tolik, aby to vydrželo nadlouho, a pak jim udělali novou hostinu, aby je znovu prohledali, a když nic nenašli, tak si mě dal zavolat policejní důstojník, že prý kazím pracující lid a že by bylo moudřejší, abych změnil podnebí, že se hlaváči na mne zlobí a kdesi cosi. Domlouval mi, a já jsem uznal, že má pravdu a slíbil jsem mu, že do tří dnů opustím hlavní město Cuyabá. On sám osobně dával na mne po ty tři dny pozor. Byl jsem velice důležitou osobou, která ohrožovala o r d e m e progresso, nebo jak tam říkají, pořádek a pokrok. Nepůjčil jsem už okradeným kaučerům z jejich peněz ani p e s o, když na to policie dohlížela — aspoň pro mne víc zbylo — a jim nezbylo, než zase nadělat honem nějaké dluhy a prodat svou svobodu. Ale já už měl školu v podobných věcech od nás z jihu v Chacu, a tak jsem si pěkně a svobodně nakupoval »za své«, kupoval jsem, u koho jsem chtěl, a policie ještě dbala, aby mě krčmáři neošidili. Říkala jim: »Toho fregueza si važte, ten platí odpustky!« A pak jsem šel dál na sever a pořád na sever. A tam jsem se s ním potkal: pořád les a samý les, a kdybych nebyl sledoval potok, tak bych si byl myslil, že jsem už ztracen. Ale do potoka se stékaly jiné potoky, a i když jsem lízoval stromy, abych trefil zpátky, měl jsem strach, že už asi nenajdu cestu. Jsou to docela jiné lesy než u nás. Takový kaučer by se jistě ztratil v lesích v Chacu, ale v Chacu se vyznám zase já. Najednou slyším ránu a zase ránu a zase, rychle za sebou, a napočítám jich jedenáct. Tak si myslím: »Ten chlapík musí být asi v úzkých, buď ho dostali, nebo je to moc opatrný člověk a nechal si poslední patronu v pušce a zatím rychle nabíjí.« A zase zaslechnu rány, bylo jich šest, a zase ticho, pak už jen tři a ticho — to asi jak stačil nabíjet — a pak jen ojedinělé výstřely. Hrome, tomu musí být horko! To už jsem věděl, že se neoctl jen mezi houfem pekari a že si nechce jen prostřílet cestu. Ale pořád to bouchala jen jedna puška a žádná neodpovídala. Jinak nebylo v lese slyšet ani hlásku. Do čeho ten chlap vlastně střílí, že tak plýtvá náboji? Tady si přece nemůže dojít do nejbližšího boliche pro novou zásobu. A pak mi najednou něco napadlo a jako by mi mravenci začali běhat po zádech: že ho dostali Indiáni! Už jsem si myslil, že by bylo nejlepší se vytratit, ale kam? Vlastně jsem nevěděl, kde jsem a jak se z lesa dostat, a nemohlo by mi být nic vítanějšího než se potkat s někým, kdo les zná. S těmi kompadres tam ovšem nejsou snadné řeči, i kdyby jim člověk rozuměl. Zde však byl v úzkých jistě nějaký cristiano, a i když to není člověk zrovna nejlepšího druhu, je to přece jen cristiano a má winchestrovku jako já. To už je jakési takové »bratrství zbraně«, které sbližuje a vyžaduje pomoci. A tak jsem se prodíral lesem podle těch stále pomalejších výstřelů, až najednou mezi křovím zahlédnu klobouk. A co byste řekli? Byl to kaučukový klobouk, takový slaměný, namočený v kaučukovém mléku a uzený nad ohněm. A já, poctivý lovec, jsem měl pomáhat nějakému kaučerskému vrahu? Už jsem si tak zamířil, jako že si pod ten klobouk střelím, ale pak jsem si to rozmyslil. Slušný lovec má sice střelit každého kaučera na potkání, protože kaučero vraždí Indiány a my je hájíme — i když se jich bojíme — už proto, že takový řád u nás zavedl Karaí Pukú, a od těch dob nás Indiáni nechají klidně lovit alespoň na pokraji svého území — ale to byli docela jiní Indiáni a kdo ví, zdali by je byl sám Karaí hájil. A pak — vždyť ještě nezačala safra a opravdový kaučer tu vlastně ani neměl co dělat. Dost možná, že je to nějaký maskovaný lovec. A pak jsem ho potřeboval, protože jsem se sám začal bát Indiánů. Rozhodl jsem se tedy, že mu pomohu a také si trochu zastřílím. Ale nebylo do čeho střílet, nikoho nebylo vidět, jen občas něco proletělo listím a já nevěděl, co to bylo. Ale kaučer střílel a nabíjel, střílel vždycky v jinou stranu a ani nemířil. A tak jsem nechal také svou bouchačku zazpívat. Dal jsem tři rány rychle za sebou do vzduchu, a jak jsem byl v ráži, tak jsem začal řvát a ani jsem nevěděl, že vlastně křičím ve své řeči:

»A ň a m e m b ü r é é é é !«

Vy, kteří jste z Brazílie, tomu nerozumíte, ale je to nejhorší nadávka a znamená to »synu čerta« nebo spíše »synu ducha bloudícího«.

A jako by uťal, přestalo to šustění v listech stromu. Jako by tomu ti divoši rozuměli a jako by to bylo pro ně nějaké zaklinadlo. Zůstali jsme sedět, každý u svého stromu s puškou v ruce, a nic se nepohnulo. Pak ten kaučer přišel ke mně a podával mi ruku. Byl to hromotluk, ale to bylo vidět teprve tehdy, když vstal a povídal:

»Pomohl jste mi z pěkné bryndy, Corrientinče.«

»Copak já jsem nějaký Corrientinec? Vždycky Paraguayec,« povídám mu. A on, že prý je to jedno, že obojí jsou Guaraní — Indiáni. A to mě dopálilo.

»Já že jsem nějaký Indián? Já jsem dobrý cristiano. To si pamatujte, a řeknete-li mi tak ještě jednou, poznáte víc než písničku mé pušky.«

A on, jako by se ho to netýkalo:

»Ale vždyť jste křičel indiánsky a působilo to znamenitě, jak vidíte. To své zaříkadlo mě musíte naučit. Možná, že je budu někdy potřebovat.«

»To není zaříkadlo, to je nadávka,« povídám mu na to.

»Možná, že u vás, ale zdejší vaši krajani — no, jen se za to nestyďte a nechte tu bouchačku dole — tedy ti tam tomu jinak rozumějí a to vaše nadávání je jim asi posvátné. Alespoň nám prozatím dali pokoj. Pojďte, snad se nám podaří vybrat si vhodnější místo, než se vrátí.«

Ale nevrátili se a opravdu nám dali pokoj. Ani jsme je neviděli. Kaučer se sice pustil hned do práce a kousek dál si postavil ochrannou stříšku ze stromové kůry, ale nebylo toho třeba. A tak jsme potom chodili po lese a sbírali takové pěkné ohlazené tříštičky, obalené na jedné straně bavlnou a na druhé straně nějakým lepem. A kaučer mě nestačil varovat, abych si dal pozor a nepomazal se tím lepem, že prý je to jedovaté, a kdybych se jen škrábl, že by mi nebylo pomoci, protože se mu rozbila injekční stříkačka. A vykládal mi, že to jsou šípy těch divochů, kteří ho přepadli, a on že střílel jen proto, aby se udržel z dostřelu jejich foukaček. A za ty šípy že prý dostaneme pěkné peníze, a hlavně za ten lep, a že prý je to dobré i pro lovce, protože se tím mohou otrávit koule docela malého kalibru a každé škrábnutí je pak smrtelné. A tak jsme se tam utábořili a hledali ty tříštičky a pak mě tamodtud vyvedl zase na otevřené campo. A co ten mi toho navypravoval! Vždycky za dva, za tři roky, když si našetří z kaučuku peníze, vypraví se do Evropy a zajede si do Paříže anebo do nějakých jiných velikých měst... Co ten mi toho navyprávěl! Onějakém Červeném mlýně...“

„Tak to byl jistě Vicente José de Mattos,“ přerušil ho Karaí. „To je jediný kaučer, který se nedá nikdy zotročit a myslí si o sobě, že umí užít života.“

„Vy ho také znáte? A je v Paříži nějaký takový Červený mlýn, kde lze užít tolik krás? Byl jste také v Paříži?“

„Byl jsem tam a mám tam mnoho přátel.“

„A je tam ten mlýn? Byl jste tam opravdu?“

„Ten mlýn tam je, ale není to mlýn, nýbrž krčma. Já v ní nebyl. Nezbyl mi v Paříži nikdy čas, abych se tam podíval, ani ze zvědavosti. V tom městě je hodně věcí mnohem krásnějších a zajímavějších a je tam mnoho dobrých lidí, ale s těmi bych se nikdy nesešel v krčmě. Na to jsem neměl nikdy čas ani peníze.“

„Tak vidíte! Jsou prý na světě ještě krásnější věci a lepší lidé než v Červeném mlýně.Acokrásnéhomiten capitao do matto jenotom navyprávěl! Sjezdil prý kus světa, ale v Paříži prý to bylo nejkrásnější. A teď Karaí říká, že jsou ještě krásnější místa. Jak vy užijete života, vy lidé, kteří nesedíte na jednom místě a pustíte se do světa! Ale já se tam také jednou podívám — alespoň do toho Červeného mlýna.“

„Inu, lidé mají různé touhy,“ řekl pro sebe Karaí, „ale nesmíme zapomenout na Voelkera. Než půjdeme spát, rád bych vám ještě něco řekl. Nestrpím, abyste mu někdo něco nepěkného provedl, dokud jsem v ležení a dokud jsme na společném lovu. Byla by to hanba, kdybyste ublížili člověku tak málo schopnému obrany. Nemám pravdu, Don Pablo?“

„Ale kdo si má dát líbit jeho drzosti!“ namítali jeden přes druhého. „Jediný rozdíl mezi Voelkerem a hadem m b o i p é v o u je, že ten Švýcar žije samotářsky a nechodí v párku. Však by s ním také ani hadí samice nevydržela. Proč vlastně, Karaí, nad tím z o r r i n e m držíte ochrannou ruku?“

„Ve všem, co proti němu máte, hoši, vám dávám za pravdu. Má mnohé chyby: je lakomý, zlý, špinavý, je schopen každé poťouchlosti, ale přesto že je skoro slepý, je nejlepším střelcem nejen z nás, ale z celého povodí Paraguaye. Je skutečnou raritou a udělali byste dobře, kdybyste se od něho něčemu přiučili. To vše by ovšem nevadilo, aby dostal zasloužený výprask, ale teď se nehodí, aby na tomto lovu byly mezi námi rozbroje a aby se lov předčasně ukončil. Na Voelkera si vymyslete nějaký jiný způsob, jak mu splatíte jeho uštěpačnost, ale musí to být vtipné a nesmí mu to příliš ublížit. Však se už naskytne příležitost a mezi vámi ostatně nejsou hlupáci, kteří by nedovedli něco chytrého vymyslit. A teď — dobrou noc!“

Karaí zdvihl dřeva z ohniště a zaryl hořící konce do popela na znamení, že je konec hovoru. Jen žhavé uhlíky ještě svítily na cestu lovcům, kteří šli k svým pelechům.

„Boa noite!“

„Buenas noches!“

„Hasta ma ň a n á !“

„Kerá paná!“

Jen Don Pablo zůstal u ohniště, nahnul se nad uhlíky a znovu rozdmýchal oheň.

„S dovolením, Karaí Pukú — rád bych s vámi vypil ještě nějakou tykev maté. Nemohl bych usnout, kdybyste mi nevysvětlil, jak to bylo s těmi hloupými slovy. Voelkerovi jste to vysvětlil, ale mně ne.“

„Já bych to také rád věděl,“ ozval se Jules, který se vrátil ke stanu, „a pak bych se vás také rád na něco zeptal a dal se poučit o divné etiketě, kterou tady zavádíte. Podrobím se jí, protože vidím, že má dobré výsledky, ale rád bych věděl proč.“

Otonte přistrčil konvici na oheň atři lovci se pohodlně usadili, zatím co Indián jen posedával na patách v dřepu.

„Začněme tedy po pořádku. Slovo senhor znamená tolik co pán, majitel a vládce. Je ještě z dob, kdy jedni vládli a druzí otročili, kdy pán měl právo na život poddaných. Don znamená dar a to slovo bylo přeneseno na člověka, který dával dary, dobré dary, a byl lidem milý. Ale potomci takových dobrých donů nezdědili vždycky jejich dobré vlastnosti, zneužili zásluh svých předků a stali se vládci, h i d a l g y, šlechtou — nebo jak vy ve Španělsku říkáte, caudillos. — A karaí pochází od slova kara a to slovo se podivným způsobem vyskýtá skoro ve všech řečech na světě a všude má stejný význam: zlý, černý, vládnoucí. Slyšel jsem vás jednou pobroukávat starou španělskou baladu o Kara Mustafovi, ale to nebyl Maur, jak balada zpívá, byl to krutý pán jak svému lidu, tak těm, proti nimž bojoval. Karaibové jsou nejbojovnější Indiáni a jejich jméno také značí krutost. Ale u Indiánů změnilo slovo význam a bylo dáváno dobrým náčelníkům, kterých si lid vážil a které měl rád. A proto je název Karaí, který mi Paraguayci dávají, větší poctou než senhor nebo don, i když to vlastně značí totéž. Alespoň to nezavání zotročováním jiných lidí. Rozumíte tomu teď?“

„To bych chápal, ale říkal jste, že ve vzdělané Evropě lidé také říkají takové pošetilosti.“

„Ano, ale také nevědomky. Vždyť na všech dopisech píší — chtějí-li být zvláště slušní — Senhor Don... a v které řeči pro to nemají různé výrazy, píší: Velectěný pán, pan...“

„Ale říkal jste, když jsou v rozpacích a chtějí zvlášť projevit úctu... a to by byl asi nejspíše můjpřípad.“

„To už budu moci stěží vysvětlit. Jen tak jsem si na to vzpomněl, ale pokusím se. Když já přijdu mezi své, tak ke mně přichází mnoho lidí. Myslí si, že když jsem viděl tolik světa a mělpříležitost nasbírat tolik zkušeností, že bych jim mohl poradit. A chodí na mne se vším možným. A aby se mi nějak zalichotili, dávají mi všelijaké tituly, které mi nepatří, a já je nestačím odmítat. Tak některým napadlo říkat mi »Mistře«, a to je svobodný titul, na který má právo každý, kdo jen trochu víc ví a myslí než jiní. Stalo se zvykem mi tak říkat, ale často se to některým lidem nezdá dosti uctivé, a pak mi řeknou: »pane mistře« a já se musím přemáhat, abych se jim nesmál, protože tak se u nás říká vyučeným řemeslníkům, k nimž Evropané ve své hlouposti mají méně úcty než k všelijakým doktorům a jiným lidem, kteří se neživí prací svých rukou. To víte, přátelé, jiná zem má jiné zvyky.“

„Tak to je dobře,“ řekl spokojeně Don Pablo, „vy se jim nesmějete a nezlobíte se pro to na ně. Já jen měl strach, že jsem vás nějak urazil.“

„Ale kdež, Done Pablo. K urážce je třeba mít zlý úmysl, a toho u vás není.

Zato Voelker dovede urazit, i když říká zdánlivě něco příjemného. A co vy máte na srdci, Julesi?“

„Chtěl jsem se vás zeptat, Karaí, proč mněříkáte jen Julesi, jen křestním jménem, proč Voelkera jmenujete příjmením, Alonzovi tykáte a jen Fiorimu říkáte Nené Fiori?“

„Inu, Nené Fiori je dobrý kamarád a poslední dobou se z něho stal dobrý člověk. Alonzovi se snad ani nemůže jinak než tykat, ne snad z nějaké příchylnosti, ale prostě tak, že jinak nelze. Voelkera si držím od těla tím, že užívám jen příjmení, a na vás jsem nikdy nemyslil a ani nevím, proč vám říkám Jules. Snad proto, že ani já, ani jiný neví, jak se vlastně jmenujete, a snad ani netoužím to zvědět. Snad to přišlo samo sebou.“

„Ale vždycky řeknete Don Pablo a nikdy jinak.“

„Přece jsem vám už vysvětlil, že slovo don znamená tolik co dobrý, dávající — asi tolik, co u vás Angličanů znamená slovo gentleman.“

„A Don Pablo?“

„Je gentleman v pravém slova smyslu.“

„A proč mně nikdy neřeknete Don Jules?“

„Protože vy gentleman nejste — a vy přece dobře víte, že jím nejste.“

Jules povyskočil:

„To myslíte proto, že žiji s tou Malbeirosovou černoškou? Máte snad ohledy na toho portugalského zloděje, který okradl vaše kompadres, Indiány,

o polovici území a teď se je chystá okrást o zbytek jejich dobytka?“ „Ne proto, Julesi, ale proto, že žijete s ženou j i n é h o, třeba to byla žena

zloděje...“ „Quen roba un ladron...“ začal citovat Jules, když nevrle vstával. „A že s ní žijete proto, že z toho máte prospěch,“ dodal Karaí. „Dejte si na sebe pozor, Karaí! To je má poslední výstraha!“

Kapitola třetí
NÁZOR NA ČLOVĚKA

Karaí zůstal s Otontem u ohně a pomalu srkal z tykve maté.

„Pojedeš ráno na lov, Alberto?“

Když byli sami, oslovoval Indián svého přítele důvěrně jménem.

„Měl by sis jít lehnout, Alberto, a já budu na stráži. Nelíbil se mi Julesův pohled.“

„Asi si už nelehnu. Vyjedu před svítáním a tedy to už nestojí za to. Musím nalovit zásoby masa, protože pobudu pak venku několik dnů. Tyzůstaneš zde, a kdyby se něco stalo, dej mi znamení buď zrcadlem, nebo ohněm. Pojedu až na Bodokenu a dobře sem dohlédnu. Připrav mi všechno na cestu.“

„Alespoň by sis mohl sednout dál od ohně. Jsi příliš dobrý terč.“

„Neboj se. Ostatně Jules se sem ještě vrátí. Schne zvědavostí, proč tu vlastně lovím, musí si zjednat jasno. Kdyby po mně zákeřně střelil, nic by se nedověděl.“

Sotva to Karaí dořekl, ozvalo se ze tmy zatlesknutí a žádost o dovolení přístupu k ohništi. Byl to Jules a tvářil se, jako by se nebylo nic stalo.

„Nějak se mi nechce spát, a když vy také ještě vysedáváte, myslím, že mi dovolíte u vás posedět, i když mě nepokládáte za gentlemana.“

„Jen se posaďte!“ řekl Karaí a podal mu čerstvě naplněnou tykev. Oba se odmlčeli. Jen Jules rušil ticho srkáním maté a Otonte ve stanu harašil, jak naplňoval sedlové brašny různými zásobami. Konečně to Jules nemohl vydržet.

„Vyjedete ráno?“

„Vyjedu.“

A zas bylo ticho.

„Našel jste nějakou stopu?“

„Je jich plno v těchto lesích.“

„Poslyšte, Karaí, řekněte mi pravdu, co tady vlastně hledáte? Kvůli lovu zde nejste, to je jisté.“

„Zrovna tak jako vy, Julesi, jste sem nepřijel za lovem. Každý asi máme svůjdůvod. Já se na váš důvod neptám, a to proto, že jej dobře znám. Ovšem ne od vás. Vy sice chcete upřímnost, ale sám upřímný nejste.“

„Co můžete vědět o mých důvodech a o tom, proč se zde potuluji?“

„Myslím, že o tom vím všecko, a snad i víc, než vy sám. Vy jen tušíte, že se něco děje, a rád byste si při tom ohřál svou polívčičku. A myslíte, že jdete za velkou věcí. A zatím jiný si myslí, že mu můžete dobře posloužit a že odejdete s prázdnem. Mně by mohlo, Julesi, stačit, abych obě strany pozoroval a bavil se tím. Nemám pražádný důvod vás varovat, ani vás, ani druhou stranu, protože vy i druhá strana hrajete špatnou hru. Možná však, že se vyvarujete špatného kousku, budete-li do toho lépe vidět, a proto jsem vás varoval zmínkou o Malheirosově ženě. Snad to postačí.“

„Karaí! Mluvíte, jako byste věděl i to, co si myslím. Ale já vám nerozumím. Mluvíte v hádankách.“

„Snad by to byly hádanky pro jiného, ale vy dobře chápete. Co byste řekl o psu, který by opustil jaguáři stopu a pustil se po stopě kvatího nebo po stopě malé opičky?“

„Řekl bych, že je to špatně cvičený pes a že daleko nedojde. Nejdále k nějakému kořání, do kterého zvířátko vleze, a když po něm pes bude čichat, překousne mu krk nebo sval na noze a on vykrvácí.“

„Hm. Tak se mi zdá, Julesi, že i vy jdete po takové mývalí stopě. A nejen že vám nekyne kořist, ale můžete ještě přijít o krk. Při nejmenším se zapletete do mrzutostí a po nějakých deset let se sem nebudete moci vrátit.“

„Kdyby mi tak mluvil někdo jiný, vysmál bych se mu nebo bych ho donutil, aby mluvil srozumitelněji. Ale ti vaši kompadres mají zaklinače jasnovidce a od těch jste se asi dověděl i mé nejtajnější myšlenky. A tak mi nezbude než vás pěkně poprosit, abyste mi to vysvětlil. Možná, že máte pravdu a že jsem vskutku na cestě provést nějakou hloupost.“

„To už je jiná řeč. Ale na to, co vím, není třeba být jasnovidcem. Moji přátelé Indiáni mají dobré zvědy a já zase mám všeliká dobrá spojení. Vy se staráte jen o to, co je a co slyšíte, já se zajímám také o to, co bylo dřív a co se dělo třeba už hezky dávno. A proto se na věc díváme každý jinak. Vy vidíte starého Malheirose jako bohatého lakomce, který má krásnou, velikou fazendu a na svých pastvinách několik desetitisíců kusů dobytka. Nu, a Malheiros je už kolem osmdesáti, mohl by umřít a vy byste se jednou pěkně mohl stát majitelem fazendy, což? A kdyby neumřel dost brzy, mohl by se osud nějak popostrčit, k čemuž by se třeba hodily ty tříštičky, o kterých vyprávěl Alonzo. — Nu, jen se nerozčilujte. Všiml jsem si dobře, jak jste spolu šuškali, a vím, že je Paraguayec nosí s sebou a hledá někoho, kdo by mu je odkoupil. Nu dobrá. Ale já jsem se snažil zvědět, jaký Malheiros kdysi byl, a vám by prospělo také o tom něco vědět. Malheiros totiž nebyl vždy takový, jak jste ho poznal, taková zdánlivě bezmocná pápěrka. Je tomu už hezky dávno, co přijel z Portugal, snad padesát, snad víc let. A přestože byl cizinec, stal se vládním úředníkemabyljmenován direitorem dos Indios. Chápete, že to asi nebylo tak snadné. A v tom úřadě si počínal tak obratně, že si dal zaknihovat menší sice, ale lepší polovici indiánské reservace na své jméno a že se zmocnil více než polovice jejich dobytka. Znáte zdejší poměry a pochopíte, že k tomu bylo třeba důkladné dávky — — — řekněme obratnosti, aby si zdejší hlaváči dali ujít takové tučné sousto. A proti prostředkům, kterých on používal, jsou Alonzovy tříštičky dětskou hračkou. Nezapomeňte, že když Indiáni chtěli bránit své území, on dokázal, že mu vláda poslala vojenskou pomoc, a toho dosáhl on, cizinec, jen proto, že se ho báli. Ano, ano, Julesi, co se člověk v mládí naučí, může také někdy výjimečně v stáří potřebovat. Je velice poučné prohlédnout si staré policejní archivy — ne, nebudu vám to vyprávět, je to všechno dávno promlčené — ale Malheiros na to jistě nezapomněl. Nezdá se vám, že je celý ten lov pěkná past na vás? Nemožné to není a odpovídalo by to jeho starým zvykům. — Je vám trochu nevolno, což? — Ale jděme dále. Pochopíte, že mu mnoho lidí »úspěch« nepřálo, že měli v jeho činech mnoho zbraní, kterými ho mohli zničit, že mezi těmi kořistníky byli lidé, kteříměli moc ho zničit. A přece to neudělali. Je velice pravděpodobné, že to nebylo zadarmo, a tak přes to, že Barranco Branco mělo ovšem mnoho dobytka, a i když se ho za těch padesát let mnoho urodilo a ještě více nakradlo nebo řekněme přeběhlo z indiánského území, přece se o starém Portugalci vyprávělo, že je mamonář a že má někde haldy zlata.

Myslil bych, že tomu i vy věříte a že jste s tím počítal. Ale já jsem se informoval, že si Malheiros každoročně vypůjčoval veliké částky na lichvářské úroky a že sám žije nuzně, protože mu na lepší život nestačí. V posledních letech převzala jeho dluhy banka a ta žádá zaplacení, a proto se Malheiros chystá uloupit Indiánům ještě zbytek jejich území, aby alespoň nějaké jmění zachránil vašim mulatům, o kterých myslil, že to jsou jeho děti. A protože už jeho politický vliv poklesl a protože se už nikdo nebojí vetchého stařečka, vidí jedinou možnost, jak se zmocnit země Kaďuvejů, v tom, že chce dát celý kmen vyvraždit. Ztratí-li se při tom nějaký Jules, bude to maličkost. Nezdá se vám? A ještě něco: Před půl rokem ztroskotala ve státě Rio Grande revoluce. Byla to hrůzná, krvavá a bratrovražedná revoluce a houfy lidí musely odtamtud zmizet. Nepopírám, že jsou mezi nimi slušní lidé, kteří si zde hledají klidnou a poctivou existenci, ale většinou je to sebranka zdivočelých hrdlořezů. Říkajísi Rapaziada pura lanza ahodlajíse pustit na koních a s kopím v ruce proti nic netušícím vesnicím. A vy jste tady proto, abyste zjistil neznámá území fazendy a dodával zprávy o pohybech Indiánů. Je tomu tak, Julesi?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dlouhý lovec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.