Stanislav Brabec

Narodil se 23.12.1961 v Rokycanech. Od roku 1964 až do současnosti, žije v Praze. Již od dětství měl literární sklony a přispíval povídkami do školního časopisu. Jeho zájem o knihy vedl později i k vystudování střední polygrafické školy. Po jejím ukončení nastoupil na praxi do tiskárny Svoboda. Jeho literární tvorba se zaměřuje především na historickou krimi ze středověkého prostředí. Mimo literární činnost se také věnuje malbě obrazů technikou fixované křídy, které vystavoval v několika výstavních síních u nás, i v zahraničí.

Mrazivý dech starých časů

Temný thriller z počátku třináctého století nás zavede do zimní Prahy a jejího bezprostředního okolí, kde řádí podivné bytosti podobné ďáblům bez tváří. Vrací se snad staré časy? Prozradí mohylová pohanská pohřebiště svá tajemství? V ukrytých svatyních ožívají dávné magické rituály předků. Mají pověsti o nich pravdu? Mohou mít i v době nastoleného křesťanství vliv na zbožného člověka? Na to, i jiné otázky, hledá odpověď Vítek z Březnice, přijíždějící do Prahy v zimě roku 1233. Podaří se mu překonat zlá blouznění vlastní mysli v kterých už neví, co je jen sen a co skutečnost? Zachrání svou čest, i své přátele z moci posvátných hájů?

Stanislav Brabec

Mrazivý dech starých časů

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Stanislav Brabec, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-112-0

Obsah

Prolog:

I. kapitola
Zima roku 1233 začala brzy. Sedm jezdců, přijíždějících do Prahy, však věří, že v jejích zdech ji přečkají lépe než kdekoli jinde.

II. kapitola
Nové prostředí přináší nové prožitky i nové přátele. Zvláště jdete-li do lázní tak proslavených, jako jsou ty pražské.

III. kapitola
Po velké pitce bývá vždy vyschlo v hrdle, špatně od žaludku a bolavá hlava. To vše se může znásobit zvláště tehdy, když jiná hlava někde jinde úplně chybí!

IV. kapitola
Po prvních obviněních má Vítek znovu pocit, že je něco špatně. Strohé odmítnutí vlastního bratra a první záhadné proroctví ho v tom jen utvrdí.

V. kapitola
Otázky, jež zpočátku nikam nevedou, najednou určují nový směr a bláznivý Anselmus vypráví podivný příběh, na jehož konci se postrádá další hlava. Je se konečně čeho chytit?

VI. kapitola
Strašné představy jsou předzvěstí nemocné mysli. Cesta do Chaber odhalí další záhadu, která, místo aby jim pomohla, jim naopak hodlá přitížit. Padne však i zmínka o prokletí posvátných hájů.

VII. kapitola
V ní na oba rytíře poprvé padne v začouzené hospodě mrazivý dech starých časů.

VIII. kapitola
V níž oba rytíři najdou posvátný háj a porušivše jeho magickou nedotknutelnost, otevřou brány pekelné. Zachrání je až to, že mají doposud lidské tváře.

IX. kapitola
Zatímco nevidomý anděl skládá rýmy, dojde k objevení dalšího těla. Vítek je však sám a nikdo ho neposlouchá, neb Fridrich ho opustil, aby prokázal své rytířské ctnosti.

X. kapitola
Noc plná blouznění, s děsivým procitnutím přivede Vítka skoro k šílenství. Zjeví se mu černí andělé a on není schopen rozeznat, co je sen a co skutečnost. Což se mu vše opravdu jenom zdá?

XI. kapitola
Chvíle plné harmonického štěstí přeruší pláč lapeného anděla. Nezbývá než mu propůjčit křídla a prchnout před těmi, jež, majíce barvu noci, chtějí se ho zmocnit.

XII. kapitola
V níž ani pohádka, vyprávěná překrásnému andělovi, nezmírní napětí chvíle.

XIII. kapitola
Zatímco kupec se snaží prodávat své zboží, Vítka něco napadne. Radí se se starým mnichem a snaží se vše říci i opatovi. Je však hluboká noc a musí čekat na ráno.

XIV. kapitola
Vítka s Fridrichem čeká děsivé probuzení. Rozzuřený ďábel si přišel pro svou oběť a kosí vše, co se mu připlete do cesty. Protože jsou oba rytíři jati, není nikoho, kdo by mu v tom bránil.

XV. kapitola
Dojde k soudu, jenž nesoudí podle rozumu, ale podle vůle přítomných a ta žádá smrt! Zachrání Vítka aspoň boží soud?

XVI. kapitola
Mohutná uťatá kančí hlava vrhne stín na nerovný souboj. Ukáže se boží vůle?

XVII. kapitola
Lázně neléčí jen tělo, ale i ducha. Zvláště potom, kdy se na povrch vyplaví děsivé podezření, jež vede ke konečnému rozhodnutí.

XVIII. kapitola
V níž všechny ovane mrazivý dech starých časů.

XIX. kapitola
Jež shrnuje vše, co Vítek dal dohromady o tomto případu. Nakonec ho však zavazuje mlčenlivostí.

XX. kapitola
Nečekaný objev v klášteře rozjasní rytířům oči. Zpěněný kůň však vše zhatí.

Prolog:

Větve rozložitého dubu se rozpřahovaly proti tmavému nebi jako ruce blázna, chtějícího podepřít celou nebeskou klenbu.

Avšak i jejich dokonalá spletitá síť dovolovala sněhovým vločkám, aby poletovaly mezi nimi a sypaly se všude kolem. Mnohé mu přistály i na tváři a ve svém krátkém spočinutí zastudily a zanikly. Zbyla po nich jen nepatrná krůpěj – slza, jež spadla z nebe.

Studila, ale on neměl čas se tomu věnovat. Oči mu vylézaly z důlků a mozek horečně pracoval ve snaze pochopit, proč jen se ocitl na tomto místě. Co předcházelo tomu, co se s ním teď děje?

Z přibývajícího nedostatku vzduchu se složité otázky stávaly nepodstatnými a vše se zjednodušovalo.

Na co taky myslet v takové chvíli? Je to jen prchavý okamžik, rychle směřující ke svému konci. Sevření kolem jeho hrdla nepolevovalo a rudá kola před očima začala nabývat sytějších odstínů. Podlomily se mu nohy a on klesl do studeného sněhu.

Necítil ho. Necítil už vůbec nic!

Za chvíli – blesklo mu myslí – stanu před tváří boží.

Z dáli pak k němu přes hučení v uších dolehl tvrdý chraplavý hlas, který spíše než z nebe pocházel dozajista z pekla:

„Dej pozor na jeho hlavu! Víš, že ji budeme ještě potřebovat!“

A pak už nic!

Jen černočerná tma a ticho. V dáli pak nepatrné světlo, zvoucí jeho duši jinam.

Kam?

To už nejspíš věděl jen Bůh či ďábel.

I. kapitola

Zima roku 1233 začala brzy. Sedm jezdců, přijíždějících do Prahy, však věří, že v jejích zdech ji přečkají lépe než kdekoli jinde.

Les pomalu řídl a cesta plná rozjetého sněhu se rozšiřovala. Skupina jezdců popoháněla svá zvířata k bystřejšímu klusu. Byli již blízko cíle a tak nebylo proč je šetřit. Vpředu jel postarší muž přísného vzezření, oděný v bílý šat a plášť. Za ním skupina čtyř mužů tvořící patrně jeho zbrojný doprovod. Na konci pak dva jezdci, nepochybně urozeného původu.

První z nich byl oděn do kroužkové zbroje, přes kterou měl přehozený šedivý plášť. Hlavu mu kryla kukla, která splývala až na ramena. Kryla ho teď před nepohodou, ač byla určena k tomu chránit svého majitele proti přílišné tíži přilby, používané v boji muže proti muži. Ta teď spočívala na hřbetě zvířete, jež připoutáno dlouhým řemenem kráčelo v jeho stopách. S ní tu byl ještě štít opatřený namalovaným červeným křížem, teď již na mnoha místech otlučeným či jinak sedřeným a kuše skrytá před vlhkem, v umně zhotoveném pouzdře. Několik kožených vaků pak obsahovalo veškerý majetek muže, jenž se dozajista vracel z bojů ze Svaté země.

Druhý z mužů byl oděn značně jinak než jeho druh. Hlavu mu zdobila čapka z bobří kožešiny a skrývala jeho světlé vlnité vlasy, deroucí se z ní místy ven. Přes poněkud úzká ramena měl přehozený plášť modré barvy, lemovaný žlutou kožešinou. Halena pod ním, kryjící jeho tělo, byla z kvalitní látky veselých barev. Nohavice obepínající stehna byly z prvotřídní kůže načervenalého odstínu a vězely až po kolena ve vysokých botách. Tento jezdec s sebou neměl žádné doprovodné zvíře a tak byl jeho kůň ověšen vaky ze všech možných stran.

Úplně nahoře však trůnilo zdobné pouzdro z tvrdé kůže, ukrývající nepochybně strunný nástroj. Chyběl mu tedy štít i přilba. Zpod pláště však vykukoval meč, a tak nebylo pochyb, že jeho pán je schopen svoji urozenost prokázat i pádnou rukou, a ne jen tóny svých strun. Vždyť móda, že rytíři pěstují kult milostné poezie, neubrala nic na jejich statečnosti. Ba právě naopak. Obdiv žen byl o to větší a nebylo nic opojnějšího, než padnout v boji se jménem své krásky na rtech. A je víc než jisté, že dorazila i sem, do poněkud drsnějších Čech.

Šlo nepochybně o skupinu jezdců, jež před několika dny opustila hrad Volfštejn a městečko pod ním. Opat tepelského kláštera – a byl to nepochybně on v čele skupiny – si vyžádal doprovod obou urozených pánů. Vítka z Březnice, vracejícího se z Palestiny a Fridricha von Zwetera, toužícího oblažit svými songy samotného krále Václava a snad i některou z dam jeho dvora, aby mu pomohli vyjasnit události, k nimž tam došlo. Vždyť vypálení kláštera zbožných premonstrátek nebyla jen tak nějaká událost, která by prošla bez povšimnutí krále či jeho úředníků. A okolnosti, za kterých k tomu došlo?

Hanba pomyslet!

Ožívání mrtvých. Zločin za zločinem a svědci pomalu žádní! A viníci jakbysmet!

Celou cestu se o tom nebavili a přirozenou hráz mezi opatem a rytíři tvořila mlčící skupina ozbrojenců, určená k jeho ochraně. Zatímco na začátku cesty byla atmosféra docela poklidná, teď, na jejím konci, napětí mezi nimi jakoby zesílilo. Snad proto teď Vítek z Březnice popohnal koně a prodral se k vedoucímu jezdci.

„Otče opate!“ zvolal, „To už bude Strahov, že?“

Muž v bílém se otočil a přikývl.

„Nemusíte mít obavu, pánové. Hned na konci těch stromů, tam vpředu, se objeví klášter. Jeho představený vás dozajista rád přijme a ubytuje do té doby, než splníme své poslání u krále a biskupa.“

„To je dobře,“ upokojil se rytíř a přetřel si koženou rukavicí zpocené čelo. Opat to postřehl a zachmuřil se.

„Vidím, že vám není příliš dobře. Vydržte! V klášteře se o vás postarají, a bratr herbanista určitě ve své komoře najde i nějaký ten lék pro posílení vašeho těla.“

Vítek jen mávl rukou, jako že nebude třeba a upřel pohled před sebe do řídce poletujících vloček. Krajina se tam skutečně rozevírala a kouř stoupající k nebi prozrazoval velké osídlení. Netrvalo to opravdu dlouho a stanuli na místě, kde se už drahné věky strážil přístup k Pražskému hradu.

Klášter, který tu před téměř sto lety vznikl, převzal v řeči lidu jeho název – Strahov.

Byl postaven z kamene, a věže jeho baziliky Nanebevzetí Panny Marie se pyšně tyčily k šedivému nebi. Bylo tu několik obestavěných dvorů, kde bylo vše potřebné pro objekt, ve kterém česká knížata a králové tak rádi přebývali a pořádali rozličná jednání.

Vždyť i král Vladislav si zde kázal postavit honosnou rezidenci, kde chtěl v klidu dožít svůj, na události tak bohatý, život.

Rázem se teď ze skoro pusté cesty vedoucí nekonečnými lesy ocitli uprostřed čilého ruchu. Množství lidu proudilo otevřenou branou dovnitř i ven. Když popojeli ještě blíž, otevřel se jim pohled na vlevo se vypínající královský hrad a tam dole, utopené v líně stoupajícím kouři, se rozprostíralo město tvořené z několika osad dvorců.

Neměli však čas se tím pohledem zabývat, neb již projeli branou na klášterní dvůr. Pacholci jim podrželi koně a důstojenství opata jim pomohlo k tomu, že byli vedeni hned k jeho stejně postavenému bratrovi. Zastihli ho před vraty chrámu, obklopeného mnoha muži oděnými stejně jako on.

Byl to stařec úctyhodného věku. Tvář měl pokrytou hlubokými vráskami, pokrývajícími celou její plochu jako kořeny rozložitého stromu, jež dlouhotrvající déšť vyplavil na povrch země. Pod hustým šedivým obočím se skrývala malá očka bledě modré barvy, dosud plná života. Nahrbená postava nesla ještě statečně tíhu let, jež jí Bůh určil k pouti na tomto světě. Jen nepatrný třas rukou dával najevo, že sil již ubývá a musí být nahrazovány vůlí, jež tomuto muži dozajista nechyběla.

Teď dokonce odmítl pomoc svého mladého druha po levici, když sestupoval ze schodů a vykročil jim vstříc.

„Jene!“ zvolal. „Co tě přivádí do našich zdí? Ale ať je to cokoli, buď vítán!“

Oba bratři v Kristu se obřadně přivítali objetím a polibky na tvář.

„Je to dlouho, co tě mé oči viděly. Jsem už stár na nějaké daleké cesty, a tak mi nezbývá než zvát hosty sem. Pojď a povídej, co máš na srdci.“

Tepelský opat se nepatrně usmál a sňal starcovu ruku ze svých ramen. Podržel ji ve své, a pevně se zadíval do šedivých očí.

„Také tě rád vidím, bratře Heřmane, ale bojím se, že zprávy, jež přináším, nepotěší. Zde na ně ale není místo. Pojďme k tobě a pohovořme si v klidu.“

„Jistě,“ přitakal strahovský opat. „Pojď, jsi jistě unaven a hladov po takové cestě. Koho si to přivedl s sebou?“ otázal se pak a pohledem spočinul na rytířích stojících zatím opodál.

„To jsou urození pánové Vítek z Březnice a Fridrich von Zweter. První z nich se vrací ze Svaté země a druhý je pěvcem milostných písní, jež jsou teď tak moderní. Přijíždějí ke královskému dvoru, ale ještě dříve nám snad pomohou vnést světlo do věci, kvůli které jsem dorazil s nimi.“

„Ach tak.“ přikývl Heřman hlavou a bystře si je oba prohlížel. „Smile,“ otočil se pak k muži stojícímu za ním. „Postarej se o naše hosty. To je převor našeho kláštera,“ dodal k oběma rytířům, „zařídí vše, co bude nezbytné. Odevzdejte se v klidu do jeho péče. Zatím tedy buďte s pánembohem,“ ukončil svou řeč a provázen tepelským opatem a dvěma mladými bratry, určenými patrně k péči o něj, zamířil ke svému obydlí.

Vítek s Fridrichem osaměli s mužem, jenž vykonával předůležitou funkci správce tohoto společenství a mlčky si ho prohlíželi. Byl vysokého vzrůstu, hlubokých tmavých očí a velkého zahnutého nosu podobného zobanu dravých ptáků. Jeho hubená postava vězela celá zahalená do bílého pláště, který končil až na zemi, zakrývaje i nohy obuté v kožené střevíce. Jeho lem ztratil již dávno svoji bělostnou čistotu a nedosáhl jí ani po důkladném očištění.

Ruce měl zastrčené do svých širokých rukávů a zkřížené na prsou. Výraz tvrdé orlí tváře teď zmírňovala ústa, roztahujíce se do docela milého úsměvu.

„Buďte nám vítáni, urození pánové! Vynasnažím se o vás postarat, jak jen to půjde. Následujte mě prosím,“ ukázal před sebe a vedl je brankou na jiné nádvoří, obehnané ze všech stran budovami. Bylo až vzadu, kde klášter končil. Za ním byl již jen vrcholek kopce Petřína.

I zde bylo rušno. Klášter měl dozajista spoustu urozených hostů a ti všichni tu byli i se svým doprovodem. Před největším z domů se zastavili a převor jim oznámil, že jsou u cíle. Zde se mají ubytovat podle svého uvážení a výběru. On jim sem dá přinést všechny jejich věci.

Jen to dořekl, neznatelně se uklonil a zmizel.

Představovali si ubytování trochu jinak a tak bezradně postávali a prohlíželi si dům pro hosty s nedůvěrou. Byla to dvoupatrová budova. V přízemí byly stáje pro koně a v patře se bydlelo.

Byli podívanou tak zaujatí, že si ani nevšimli poblíž stojících urozených hostů, jak si je zvědavě prohlížejí. Z jejich tváří se dalo vyčíst cokoli, jen ne přívětivost. Všichni, oblečeni do bohatých látek a plášťů, splývajících jim z ramen, jež lemovaly drahé kožešiny, byli urostlých postav. Zvláště jeden, převyšující ostatní skoro o hlavu. Ještě ke všemu ji měl zarostlou bujnou hřívou zcela zrzavých vlasů, která i k tak již vyčnívající postavě ještě více poutala pozornost. Byli všichni v družném hovoru, který teď s příchodem nových hostů přerušili a pozorovali je.

Vítek s Fridrichem si toho všimli, a pozdravili je pokývnutím hlavy. Nechuť v jejich očích jim neunikla a byla jim záhy jasná, neb když konečně vstoupili do domu pro hosty, zjistili, že je beznadějně přeplněn. Místnosti v patře byly plné k prasknutí. Na všech možných místech byla rozložena lože, tvořená trochou slámy a pokrývkou. Postelí, krčících se podél stěn, bylo poskrovnu a ještě teď, v pozdním odpoledni, jich byla většina obsazena ležícími či spícími muži.

Město skýtalo patrně bezpočet nočních potěšení, a tak nezbývalo, než přes den dohnat to, co v noci zameškali. Vzduch se tu skoro nedal dýchat, jak byl prosycen potem a zatuchlinou. Taky otevřený krb, plný čadivých polen, přispíval svým dílem a zapříčinil, že se nedobře cítící Vítek rozkašlal. Musel rychle vyjít ven na pavlač a zůstat tam na čerstvém povětří. Netrvalo dlouho a s kyselou tváří přišel i jeho druh. Ti dole je pobaveně sledovali a dolehly k nim i jejich uštěpačné poznámky.

„Jsou asi zvyklí na lepší!“ prohodil jeden.

„Proboha, snad mě nedupali v posteli!?“ smál se druhý, a ryšavý obr to zakončil: „Aspoň brzy potáhnou dál.“

Určitě se situací rytířů dobře bavili, i když samozřejmě zčásti i na vlastní účet, neb i jim bylo souzeno nocovat v tomto malém, přeplněném hospici.

„Co budeme dělat?“ optal se Fridrich zhluboka oddechujícího Vítka.

Ten jen zavrtěl hlavou: „Nemám tušení. To, co jsem viděl, mě dost vyděsilo. Kdyby to bylo jen na jednu noc, ale Bůh ví, jak dlouho tu budeme muset nocovat?“

„Tak, tak.“ přitakal pěvec. „Spal jsem už taky leckde, ale tady nic moc. Nevím ale, jaký je stav tvého váčku, avšak můj rozhodně není s to zaplatit si něco lepšího. A je to přece jen zadarmo,“ dodal.

„Máš pravdu. Budeme to muset asi vydržet. Ostatně ty určitě. Jsi u cíle své cesty. Já se zdržím jen po nezbytně nutnou dobu. Promluvím s králem a bratrem, a vrátím se.“

„Snad ti to vyjde…,“ poplácal ho Fridrich po zádech a chtěl přidat ještě něco peprného, když jeho zrak padl na dvůr.

Objevili se tam totiž pacholci, vedoucí jejich koně se zavazadly, jež začali rychle a bezcitně skládat na zem.

„Hej!“ zařval.

„Opatrně s tím pouzdrem!“ seběhl dolů, a vzal radši svůj nástroj z mužových neohrabaných rukou.

„To není věc, co by snesla tvoje pazoury, paznehte! Může se snadno rozbít,“ rozčiloval se k pobavení okolo stojících. Pacholek se mu drmolivě omluvil a ostatní věci skládal na hromadu již opatrněji. Pozornost, kterou k sobě tím výstupem opětovně přilákali, se změnila v překvapivé výkřiky obdivu.

„Můj bože!“

„Krásný kůň!“

„Ušlechtilá rasa!“

„Čí je to zvíře?“

Hlouček se pohnul a obstoupil Vítkova arabského koně. Poplácávali ho uznale po bedrech i zadku a nešetřili chválou. Tomu se to však moc nelíbilo a podrážděně frkal a koulel očima. Pak několikrát trhl uzdou, za kterou ho držel nepříliš silný klášterní sloužící a jeho nohy se roztančily.

Teď zas musel zasáhnout jeho vlastník: „Dejte pozor, pánové! Nemá to rád.“

Hlouček však nedbal a dál se věnoval prohlídce, pro ně nevídaného, zvířete. Musel k nim sestoupit a sám vzít jeho otěže. Pohladil ho po krku a zklidnil několika tichými slovy.

„Krásný kůň! Opravdu,“ pronesl zrzek.  „To aby ses vyhýbal všem soubojům. Bylo by škoda přijít o takové zvíře.“

Vítek ho přeměřil ostrým pohledem a odhadoval, kam svými slovy míří.

„Nechápu proč?“ namítl pak. „Zdá se, že mě podceňuješ, pane. O své věci se dovedu postarat. O tom snad nemůže být pochyb?“

„Ale to jistě,“ mávl smířlivě rukou obr. „Kdo se vrátí ze Svaté země, toho musí být jistě schopen. Vždyť očistit svou duši od všech hříchů musí být úmorná dřina.“

„No, jak pro koho! Ty bys musel jet nejmíň dvacetkrát!“ tupil ostrost jeho slov muž stojící po jeho levici, a všichni se rozesmáli.

„Máš pravdu, Ojíři! Strávil bych tam celý svůj život a nezbyl by mi čas na to začít hřešit znova!“

„Ty by sis ho našel všude!“ špičkoval další ze skupiny a znovu všichni propukli v hlasitý smích. Vítek zkřivil tvář a nechtě vyvolávat další slovní půtky s neznámými šlechtici, hned, jak přijeli, odvedl koně z jejich hloučku ke stájím. Tam ke své hrůze zjistil, že i ty jsou přeplněné a jejich zvířata tak nebude ani kam uvázat. Otočil se k pacholkům stojícím u jejich věcí a ukázal na plnou stáj.

Jeden z nich pochopil a zamával na srozuměnou. Odběhl a v mžiku byl zpátky s jedním z laických bratří, který měl podobné věci asi na starosti.

„Moc se omlouváme, pánové,“ šveholil, „ale máme tolik hostů teď před vánočními svátky. Všichni teď spěchají do Prahy, aby je spolu s králem oslavili.“

„My přijíždíme v trochu jiné věci,“ namítl rytíř.

„Já vím, pane,“ horlivě ubezpečoval ten drobný muž.

„Vím, že jste přijeli s opatem Jenem a tudíž jste váženými hosty našeho řádu. Nemějte proto strach. Nějak to vyřešíme. V nejhorším bychom museli dát vaše koně tam dozadu pod ten přístřešek u zdi. Ideální by to ale asi nebylo, že?“

„No to máš pravdu,“ ušklíbl se Fridrich, stále ještě držící pouzdro se svým drahocenným nástrojem v náruči.

„To se opravdu nedá najít nic lepšího?“ pokračoval Vítek. „Přítelův kůň je půjčený, a i moje zvíře je dost choulostivé na ustájení. Je to vzácný plemeno.“

„Ach to jistě,“ přitakal znovu muž přeochotně. „Je to na něm hned vidět. Jistě musel stát celé jmění?“

„To asi ano, ale ne mně,“ připustil rytíř. „Byl to dar.“

„Pak musel dozajista být za smělé činy?“ horlil dál muž.

„To teď nebudeme probírat. Potřebujeme se konečně ubytovat a dát se trochu do pořádku. Což tu opravdu není žádná možnost na trochu soukromí pro dva unavené muže a jejich zvířata?“

Rytíř položil svou otázku záměrně, dotýkaje se významně rukou opasku, kde dával tušit umístění svého váčku.

Drobný mužík se začal kroutit a jeho malá prasečí očka se rychle koukala z jednoho urozeného pána na druhého.

„Tedy,“ začal jakoby neochotně a přejel jazykem své okoralé rty, „jedna možnost by tu snad byla. Muselo by se ale za převorem.“

„Tak sem s ní!“ vybídl ho Vítek.

„Jenže já nevím, zda se toho mohu odvážit?“

„Zkus to,“ pobídl ho pěvec. „Když se ti to podaří a my budeme spokojeni, určitě nebudeme koukat na nějaký ten dárek za ochotu.“

Zdálo se, že to bylo to, na co bratr laik čekal.

Hned se začal přívětivě usmívat a drmolit spoustu omluvných díků, jako že to tak nemyslel, ale malému dárku že se bránit nebude. Jen se ještě zeptal, zda by rytířům nevadilo spát spolu se svými zvířaty a když ho ujistili, že ne, pelášil pryč.

„Opravdu,“ promluvil Vítek, teď již spíš k sobě, „když jsem to viděl tam nahoře, tak stáj je jak sen. Aspoň budeme vědět, co můžeme čekat. Já mám svého koně rád,“ uchechtl se ještě a vida pěvcův nechápavý pohled, mávl rukou, jako že to tak nemyslel.

Netrvalo dlouho a mužík byl zpátky, vedouc s sebou samotného převora. Ten se zeširoka usmíval, a jakoby na usmířenou široce rozpínal své dlouhé ruce.

„Pánové!“ volal, ještě než k nim stačil dojít. „Rád bych vám vyhověl, ale sami vidíte, jaké máme teď potíže. Král nás sice zbavil povinnosti ubytovávat šlechtu, ale zde, tak blízko jeho hradu, mu musíme všestranně vyhovět. On se nám to snaží všemocně vynahrazovat svou přízní. Přesto však nelze vyhovět všem. Bratr Beno mi řekl, jaké máte strasti, a protože opat Jan tolik zdůrazňoval, že vám máme ve všem vyjít vstříc, snad by tu byla jedna možnost, kdybyste se neurazili. Je to skromná možnost, ale záleží na vás, zda ji přijmete. Jinak bych si nevěděl rady. Museli bychom vám najít něco ve městě a to by bylo dost drahé. Ostatně, tepelský představený vás chce mít na blízku, aby se co nejrychleji vyřídila vaše záležitost. Nevím sice, o co jde…,“ odmlčel se významně a spočinul na jejich tvářích.

Vida však neochotu rytířů nechat se vyprovokovat k nějakému vysvětlování tady na dvoře plném cizích lidí, pokračoval dál, jako by to nepostřehl: „… ale jistě to bude něco důležitého.“

Poznav tedy svůj neúspěch vyzvědět něco z toho, co ho zajímalo, otočil se a rázoval k brance do zadního dvora.

Následovali ho. Zde, na konci klášterního objektu, byl malý dvůr obehnaný hradbou, končící v rohu širokou věží. K ní byly ze všech stran přistaveny dřevěné kůlny. Zde mniši skladovali své různé zásoby. Věž sama nebyla na vrcholku zakončena žádnou hrázděnou stavbou, jako je tomu zvykem na kamenných hradech, neb nebyla patrně ještě dokončena. Původně byla asi určena coby obydlí pacholků a stráží, jež zde budou vykonávat svou službu, jak by tomu nasvědčovaly dveře u její paty, a okno, zavřené teď v zimě těžkou dřevěnou okenicí. Jenže zatím, jak se ukázalo, sloužila místnost v ní k ustájení koně samotného opata. Bylo to krásné zvíře, jaké se bezesporu hodí k důstojenství svého pána. Bylo zde samo a mělo okolo sebe dost místa i pro jejich dva koně. Nákladní zvíře Kristova rytíře putovalo do přístřešku u hradby a oba urození muži se zvědavě rozhlíželi po místnosti, jež jim měla být po několik příštích dnů domovem.

Zařízení tu nebylo skoro žádné, ale v rohu, na bezpečném místě, byl železný rošt plný dřevěného uhlí, vydávajícího příjemné teplo. Na protilehlé stěně bylo na dřevěné podsadě uskladněné seno. Zde se po nezbytných úpravách dalo zřídit lůžko pro oba unavené pány. Ti byli nadšeni! Nemusí se s nikým nikde tlačit, a budou mít místnost sami pro sebe, nepočítaje němé tváře ubytované tu s nimi. Nepociťovali to však jako nějaké ponížení jejich stavu. Cožpak – jak správně podotkl převor – se sám Kristus nenarodil ve chlévě? A tohle ani chlév vlastně nebyl. Byl to přepychový útulek pro koně, a tudíž dostačující i pro jejich pány.

Převor vydal příslušné příkazy a pacholci přemístili seno do přilehlých kůlen. Nechali ho jen tolik, kolik si rytíři přáli pro zhotovení svých lůžek. Přinesli jim dokonce i teplé přikrývky a slámou vycpané podhlavníky. Poté je ještě správce kláštera obeznámil se vším potřebným, co se týče chodu jejich společenství, jako je modlitba, stýkání se s bratry a chodem kuchyně, kde budou dostávat najíst. Pak ještě přikázal čeledínům, kdy mají přicházet pečovat o koně, aby nerušili pány, a nabádal je k opatrnému zacházení s otevřeným ohněm. Dřevěného uhlí je dost a urození páni tedy nemusí mít strach z přílišné zimy.

„Jen prosím,“ kladl jim ještě na srdce, „nikdo nemusí vědět, že jste zde ubytovaní, jestli mi rozumíte,“ usmál se.

„Stačí, když si ostatní budou myslet, že jsou tu ustájena jen vaše zvířata. Přesto – máte-li něco cenného, noste to raději vždy při sobě. Předejdete tím mnoha případným nepříjemnostem. Bůh s vámi,“ pozdravil a měl se k odchodu.

Rytíři poděkovali a osaměli ve svém novém obydlí. Koně dostali jíst a pít a spokojeně mlaskali a frkali.

„Bude to báječná společnost. Co myslíš?“ usmál se Fridrich, a ukazoval na němé tváře. Pak vylezl na podsadu, aby v rohu umístil své věci.

„Kdo ví, co nás čeká, ale tady se snad zima přečkat dá, ne?“

Jeho spolubydlící však mlčel a stál u okovu s uhlím a hřál se. Bylo vidět, že mu není příliš dobře a tak pěvec uspořádal jejich věci nahoře sám.

Vyrazili pak do kuchyně, kde pojedli polévku s kaší a něco studených jater s miskou prosa. Nebylo nač si stěžovat, zvláště poté, kdy k nim přisedl jeden z mnichů a představil se jako herbanista kláštera. Poslal ho tepelský opat Jan a měl se vyptat na vše, co Vítka trápilo, aby vyhledal příslušné byliny a udělal z nich odvar.

„Co budeme dělat teď?“ ptal se Fridrich po jídle svého druha.

Ten si otřel svou zpocenou tvář a odkašlal si: „Musíme se dát trochu dohromady a porozhlídnout se po městě. Ty jsi vybavený celkem dobře, ale já mám z té dlouhé cesty všechno rozedrané jak nejposlednější žebrák.“

„No není to nejhorší,“ odporoval mu pěvec. „Jestli ale myslíš, že bych opovrhl nějakou pořádnou novou halenou, tak jsi na omylu. Musím na dvůr zapůsobit a to není jen tak. Taky si myslím, že by nám neškodilo pořádně se umýt a oholit. Vypadáme dost děsně. Což takhle zajít do města do lázní? Pak se podíváme po trhu a koupíme něco na sebe. Pořádná káď horké vody ti udělá dobře, uvidíš. Spojíme ji s bylinkovou masáží a zítra budeš bujný jak dovádivé kůzle.“

Vítek se chabě usmál a přikývl na souhlas. Nechal se strhnout nadšením svého přítele, kterému radost z toho, že je u cíle své cesty, propůjčovala křídla. Nejraději by se mohutně odrazil a zakroužil nad městem jako pták. Kristův rytíř se však cítil prabídně a nejraději by už teď zalehl do voňavého sena v jejich příbytku.

Taky potřeboval poslat někoho, aby se poptal, kde zastihne svého bratra, jenž byl jedním z rádců krále. Chtěl s ním mluvit co nejdříve, než dojde k audienci a on bude muset všem vysvětlovat ten podivný propletenec ze Svojšína. Trošku se ale dát dohromady musel. Byl přece urozeného rodu a jeho četní příbuzní zastávali přední místa u dvora. Nemůže předstoupit před krále takhle špinavý a rozedraný, třebaže přijel z tak daleké cesty.

Poslechl tedy Fridricha a šli se připravit do své stáje na cestu do města.

Vše cenné si, pamětliví slov převora, vzali s sebou. Šli nalehko. Vítek odložil i svou zbroj, a ač i ta byla nesmírně drahá, nechal ji složenu v koutě svého lože.

„Nemůžeme s sebou přece tahat všechno,“ hartusil a jen nerad se od ní odlučoval. „Snad se nikdo neodváží,“ brumlal potichu, aby se uklidnil. Meče si však ponechali, neb to byly jasné znaky jejich postavení. Každý z nich měl pak ještě dýku za opaskem na pravé straně a váček s penězi. Pak poplácali svá spokojená zvířata po zadcích, pečlivě zavřeli dveře a vykročili brankou na hlavní klášterní dvůr.

Mezi mnohými lidmi poznali bratra laika, jenž jim tak dobře posloužil s výběrem ubytování. Vedl jednoho ze ctihodných mnichů. Byl to už stařec nad hrobem a Beno podpíral jeho shrbenou postavu, aby někde neklopýtl na nerovném terénu. Vítek na něj zavolal, a rychle k němu přistoupil.

„Bratře Beno, nevíme, na koho se obrátit. Měl bys chvilku?“

„Rád, pane,“ odpověděl ten drobný mužík, „jen doprovodím bratra Anselmana mši a pak se vám mohu věnovat.“

Stařec, jehož Beno doprovázel, se otočil k oběma rytířům a vztáhl proti nim svou scvrklou ruku. Tvář měl seschlou jako starý pergamen. Šedivé obočí skoro zakrývalo vpadlé oči podivné světlé barvy. Hlava mu vězela celá schovaná v kapuci bílého pláště. Byl snad slepý?

Rozpraskané rty se rozevřely a podivný hrdelní hlas pronesl trochu divnou směsicí němčiny a češtiny:

„Proč přicházíte? Kdo jste a jaké jsou vaše cíle?“

Jeho malý průvodce se k němu otočil a chtěl mu to říci, ale stařec ho umlčel: „Ty mlč – Beno! Dokážu se ještě sám přesvědčit o všem, co mě zajímá. Viděl jsem již stovky mužů a znám vše o tom, jak jim vyčíst z tváří, kým jsou, kam jdou, i čím se provinili proti božím zákonům. Tam, kde oči nestačí, pomůže sluch a hmat. Taky tady nejsem na pochybách,“ dokončil a vykročil s napřaženou rukou k Vítkovi.

„Jsou to urození rytíři, bratře!“ vzkřikl Beno, chtěje ho zadržet, ale mnich v kápi byl již u nich a dotýkal se jejich plášťů.

„Vidím sám, o koho jde!“

Slepý tedy nebyl. Jen sešlost věkem ho již silně omezovala v pohybu a Bůh ví, zda nezasáhla i jeho rozum. Oba urození páni jen mlčky stáli a nechali si líbit jeho zkoumání, trochu zaskočeni jeho reakcí.

„Ach, jak vzácné pláště,“ děl.

Přejížděl po jejich lemu a přistoupil až těsně k nim.

„Postavy Kristových bojovníků opásaných meči. Kde však máte štíty a zbroj? Což nevíte, že kopí zatracenců jsou ostrá a pevná, aby snáze pronikala těly božích stoupenců? Nestačí se jim jen postavit. Smrt je rychlá, a po ní již nezbude ni žádné síly k boji s nepřítelem.“

„Co ty o tom víš, mnichu?“ zašeptal Vítek.

Stařec ho však zaslechl a přesunul se od Fridricha k němu. Podíval se mu zpříma do tváře a i rukou po ní přejel, chtěje pomoci starým očím v jejím co nejdetailnějším poznání. Pak prudce ucukl a o krok od něj ustoupil.

„Kdo jsi? Světec, nebo ďábel? Tvá kdysi čistá duše je zahalena černým stínem. Tvé tělo je plné jizev, ze kterých prýští krev! Máš ji i na rukou! Ta však není tvoje! Čí tedy je? Ten druhý je zatím čistý. Ty však míříš do plamenů! Síla padlých andělů je ještě příliš veliká! Jsou všude kolem nás a strhávají nás do neštěstí. Kaj se, můžeš-li. Najdi cestu svého spasení. Nechoď do posvátných hájů v době jejich největší moci. Přemoz v sobě ten silný chtíč poznání, jež tě pohání za věděním a obrať svou tvář k našemu pánu. Jen jeho andělé tě mohou zbavit prokletí zatracení a přivést tě k němu. Znáš nějakého? Jsi bojovník, který ztratil svoji víru a cestu. Které tvé já zvítězí?“

„No, jednoho anděla už potkal,“ namítl pěvec, mysle tím urozenou Markétu z Volfštejna.

Uchechtl se tomuto svému pokusu o vtip, ale vida, že jím pobavil jenom sebe, zmlkl. Stařec se k němu obrátil a zesmutněl.

„Je mnoho mužů jako vy. Snadno podléhají svodům a máčejí své ruce v neřesti, až jsou jí plně prostoupeni, a nemohou se již očistit. Což necítíte, že vám na hlavě začínají rašit rohy a dole ocas? Nebude trvat dlouho a doplníte jeho armádu, s kterou bude chtít svrhnout Všemohoucího z jeho trůnu? Všichni jste stejní. Rodíte se z hříchu, a záhy do něj upadáte sami. Není pro vás záchrany,“ skončil, kroutiv hlavou a křižovav se svými stařeckými prsty tak, jako by potkal samotné zplozence pekel. Jeho průvodce využil chvíle odmlčení a uchopil ho za ramena.

„Bratře Anselme, pojď, mše začne co nevidět a tvá lavice zatím zeje prázdnotou!“

Vrhl pak výmluvný pohled na oba urozené muže a odváděl svého doteď se modlícího svěřence do chrámu. Rytíři je mlčky sledovali, dokud jim nezmizeli za dveřmi kostela.

„Bratr Anselmus není zlý, a určitě nemyslel nic zlého tím, co vám říkal,“ zaslechli pojednou za zády. Ohlédli se a spatřili jednoho z dalších mnichů kráčejících na mši. „Je už hodně stár, a chvílemi vidí ďábla všude, jestli mi rozumíte?“ Mrkl na ně a přívětivě se usmál.

„No, trochu nás vyděsil,“ připustil Kristův rytíř a utřel si zpocenou tvář.

„Ach ano,“ zakýval bratr hlavou, „něco jsem zaslechl, ale, jak říkám – nedělej si s tím starosti. Vidím, že se vracíš ze Svaté země, a tak není o čistotě tvé duše pochyb.“

Uklonil se a i on zamířil do chrámu za svými druhy. Fridrich tedy uchopil Vítka za ramena a táhl ho pryč z místa toho nemilého setkání.

Cestou kolem čeledníku se jim podařilo získat jednoho z mladých chlapců zde sloužících, aby jim pomohl zjistit, kde se nachází Vítkův bratr. Za nepatrnou odměnu slíbil, že půjde na hrad a poptá se po urozeném Budislavovi z Březnice s tím, že s ním chce neodkladně hovořit jeho bratr, vrátivší se ze Svaté země.

Pak hned odběhl a od ostatních se dozvěděli, kde by se ve městě dala sehnat pořádná výbava a ošacení, po němž oba rytíři tak toužili. Trh kolem kostela svatého Havla je prý určitě uspokojí ve všem, co si jen jejich urozená srdce zamanou.

Rozloučili se a vydali se ze svahu dolů.

II. kapitola

Nové prostředí přináší nové prožitky i nové přátele. Zvláště jdete-li do lázní tak proslavených, jako jsou ty pražské.

Ubírali se hlubokým úvozem dolů od kláštera a míjeli spoustu lidí. Někteří jeli na koních, jiní jako oni používali své vlastní nohy. Město dole pod nimi se halilo do kouře z četných komínů a otevřených ohnišť, takže se skrývalo jejich pohledům jako cudná panna za závojem.

„Je to ohromné město,“ přerušil ticho Fridrich, „už jsi tu někdy byl?“

„Jo, asi dvakrát. Už je to ale dávno. Byl jsem ještě kluk, když mě sem otec s matkou vzali. Moc se od té doby změnilo. Podívej!“ zastavil se a ukazoval rukou dolů k řece.

„Původně to byly jen různě velké dvory, které se pak rozrůstaly. Tam za řekou je osada Na Zderaze, Na Rybníčku, a proti nám Staré Město. Tam vlevo, v dálce, je osada německých kupců zvaná Poříčí. Nejvíc živo vždycky bylo kolem náměstí Starého Města, přímo před námi. Tam je opevněná královská celnice a největší trh tady. Koukám ale, že od mé poslední návštěvy se napravo od něj rozrostlo další sídliště. Dokonce se kolem něj začínají stavět kamenné hradby. Vše k sobě spojuje plno malých kostelíků, jež si u svých dvorců budují četní velmoži i kupci. Tohle všechno dal nakonec král spojit s podhradní osadou a kláštery kamenným mostem, po němž přejdeme na druhou stranu suchou nohou. Věř mi, že jsem projel pořádný kus světa, ale takovou stavbu jen tak neuvidíš. Je to chlouba města! Tak pojď. Moc času nám na nákupy zas nezbývá!“

Přidali do kroku a vkročili do osady před nimi, míříce přímo k mostní věži. Ač se tu vybíralo clo, byl most plný lidí. Brodu pod ním se používalo už jen pro povozy těch, kdo chtěli ušetřit či neměli čím zaplatit. Šlechtici, kteří je míjeli, jeli většinou na koních a tak si připadali dost nuzně. Vítek však pěvce uklidňoval, že takto se budou moci na trhu lépe pohybovat a nebudou mít starosti, kam uvázat zvířata v tak přelidněném prostředí.

Klášterem křížovníků vstoupili na pravý břeh řeky, a úzkými ulicemi mezi honosnými kamennými několikapatrovými domy se prodírali k tržišti před Týnem. Oba sledovali ten velkoměstský rej kolem nich s velkou zvědavostí. Vždyť Praha byla jedním z největších měst, která kdy viděli. Výstavnost některých domů je až ohromovala. Svědčila o bohatosti jejich stavitelů a místa, kde stály. Bohužel i tady se odrážel protipól této krásy a bohatství v neuklizených ulicích plných domácích zvířat a jejich výkalů, tvořících někdy uprostřed cesty nepřekonatelné rybníčky. Místní přes ně pokládali dřevěné rohože a tak leckde museli čekat, až se takové místo bude moci překonat suchou nohou. Navíc Fridrich byl všecek uchvácen krásou okolojdoucích žen a neustále do něčeho vrážel či šlapal.

Vítek ho doslova musel táhnout, aby dorazili na tržiště ještě dnes. Čím blíž se k němu blížili, tím víc lidí potkávali. Obchod zde probíhal v nebývalém rozsahu. Všude u rozestavěných lavic se zbožím se pohybovali kupující i prodávající v jediném pestrobarevném chumlu. Dlouho jen bezradně bloumali mezi všemi těmi lidmi, než museli vyhledat správce tržiště a nechat si od něj poradit a doporučit, kam by se měli podívat, chtějí-li to či ono. Ten jen pokýval hlavou, byvše asi na podobná přání zvyklý a přidělil jim jednoho ze svých strážných, jež mu pomáhali v tomto lidském mraveništi udržovat pořádek. Strážný je pak zavedl k mnoha kupcům v okolí celnice a netrvalo dlouho a měli vše potřebné, co potřebovali k doplnění své výbavy. Vítek zatoužil ještě po nějaké jemné látce, z níž by byl přenádherný šál pro jeho urozenou paní, jež ho tak učarovala.

Den však již značně pokročil a krámky kupců se začaly vyprazdňovat spolu se zbožím v nich uloženým. Pěvec, jenž stejně jako látky hodnotil i jejich prodávající, posléze volal svého přítele k jedné z žen, jež dohlížela na své dva čeledíny, skládající její zboží na vozík. Byla manželkou kupce, jemuž krámek patřil, a podle rozmanitosti a množství skládaného, jistě dost zámožného.

„Jsem Amálie,“ představovala se jim, a obdařila je kouzelným úsměvem, jenž jí na tvářích vykouzlil krásné dolíčky, „škoda, že jste nepřišli dřív, když tu byl ještě můj muž Ctibor. Zavedl by vás do skladu. Včera mu přišlo zboží až odněkud z Východu. Je tam tolik nádherných věcí! Uchvátí vás svou krásou, že nebudete vědět, kterou si vybrat dřív.“

„Jsou-li jen zčásti tak krásné jako vy,“ líbal jí ruku Fridrich, „rádi nakoupíme, co budeme moci!“

Žena se zasmála jeho lichotce a mávla rukou. Bylo však vidět, že jí udělala radost. Její věk už jistě dosáhl přes čtyřicet, ale stále si zachovávala tu dívčí krásu, jíž musela zamlada oplývat. To, že se zakulacovala trochu v bocích, jí nic neubíralo na přitažlivosti.

Naopak! Oko znalce – jímž Fridrich dozajista byl – zajásalo, sotva ji spatřilo. Avšak, byvše již dlouho vdanou ženou, a nadto ještě působící na trhu, byla na podobné lichotky mužů zvyklá a nedala se jimi pranic zmást. Pevně opětovala rytířův pohled a zavrtěla hlavou.

„Už je pozdě, pánové. Dneska končíme. Přijďte zítra. Domluvte se však nejdřív s mým mužem. Kdoví, kdy otevře svůj sklad, vždyť máme ještě tolik zboží z minula, jež je třeba prodat.“

„A opravdu je tak výjimečný, jak říkáš?“ zkoušel ji rozmrzelý Vítek, jenž myslel, že odbude nákupy jedním vrzem.

„Pochybuješ snad o mých slovech, pane?“ usmála se na něj a naklonila se k nim blíž, až jim nebezpečně otevřela pohled na své radostně se dmoucí poprsí. Vzniklo nebezpečí, že jí tam skladatel milostných písní spadne a bude pro dnešní večer už nepoužitelný.

„A dá se věřit tak krásné paní?“

„Na to můžeš vzít jed, rytíři!“

„U svaté Panny!“ zvedla teatrálně oči, „a bavíme se ještě o látkách?“

„Samozřejmě,“ ubezpečil ji, a odstrčil od ní svého omámeného druha.

„Kde najdeme tvého chotě? Mám zájem koupit něco opravdu výjimečného.“

„Pro paní tvého srdce?“ narovnala se s pochopením.

Přikývl a ona se na něj podívala závistivým pohledem ženy, jejíž láska již vyčichla, a nová ne a ne zavonět.

„Znáte mužské, pánové. Den pro něj už skončil a tak obveseluje svého ducha po městských krčmách. Těžko říct, kde ho hledat, když doma ho nic nedrží.“

Odmlčela se a trochu zakabonila smutkem nad svým manželstvím. Fridrich ucítil chvíli, kdy bylo možno ji utěšit a už se chystal oslovit ji něžným slůvkem básníka svůdce, když se její oči rozjasnily a ona zamávala na někoho za jejich zády.

„Hynčíku!“ volala.

„Pane Hynčíku!“

Otočili se, a spatřili muže, bezcílně bloumajícího trhem.  Na zavolání zdvihl hlavu a přišel k nim. Byl středního věku, oděný do krátké suknice a vysokých bot. Zpod prostého pláště mu vyčuhoval krátký meč. Kulatá zarudlá tvář byla lemovaná kožešinovou kapucí. Až když ho spatřili, uvědomili si, že zase začalo drobně sněžit.

„Buď zdráva, paní Amálie!“ pozdravil. „Co se děje? Potřebuje tvůj muž s něčím pomoci?“

„Ne, ne, Hynčíku!“ ubezpečovala ho rychle.

„Jen tihle pánové by s ním potřebovali mluvit. Komu jinému je svěřit než tobě, jeho příteli? Dozajista víš líp než já, kde ho hledat.“

Muž se cítil zjevně polichocen a bodře si prohlížel oba urozené pány. Byl to určitě zeman z některé tvrze z okolí města. Tedy šlechtic, ale nižšího postavení. Doma měl dozajista již vše sklizeno a tak trávil dlouhé zimní večery v městských krčmách.  Představili se mu a on jim. Skutečně mu patřil jakýsi statek v Kralovicích, ale jak jim řekl, stará se o něj jeho bratr a on svůj díl propíjí, jak jen může. Barva jeho tváře tedy nebyla jen od mrazu, ale i z truňku, jenž bohatě proléval hrdlem.

„To je ono, pánové!“ hlaholil vesele, „Že jste na mě narazili. Noc je dlouhá a bude třeba navštívit mnoho Ctiborových obchodních přátel, než ho nalezneme. Není-liž pravda?“ mrkl na kupcovu ženu, taktně se vyhýbaje slovu hospoda.

Ta jen mávla smířlivě rukou, jako že ví, o co jde, a dodala: „Mě uklidňovat nemusíš. Já vím, co mám doma. Jde však o obchod a ten si nemůžeme nechat ujít. Snad se vám podaří najít Ctibora brzo,“ zakončila svou řeč a obrátila svou pozornost zase na skládání zboží.

Zeman se chápavě usmál a pokynul oběma rytířům:  „Pojďte, pánové. Jak říkám, noc je dlouhá,“ a rychle je odváděl z dosahu kupcovy ženy: „Vidím, že jste nakoupili spoustu oblečení,“ začal hovor, ledva se ponořili do spleti křivolakých uliček.

„Jo, musíme se dát trochu do pořádku. Čeká nás audience u krále a chceme vypadat co nejlépe,“ přitakal neochotně Vítek, a stále se nervózně ohlížel.

„To jste padli na toho pravého,“ kýval vesele zeman hlavou.

„Já to pořád říkám, je to osud. Potřebujete všestrannou péči a já vím, kde ji hledat. Opravdu jste nemohli potkat lepšího. Jen pojďte, znám podnik jako stvořený pro vás, kam muži jako vy chodí co nejčastěji. Postarají se tam o vaše tělo i šat. Co bude potřeba vyprat, vyperou – co vyspravit, vyspraví. Zacelí se tam šrámy na těle i na duši. Jen směle za mnou!“

Vyrazil tak rychle, že mu sotva stačili.

„Kde je ten zázračný podnik?“ volal za ním udýchaně pěvec.

„A najdeme tam toho kupce?“ dodával Vítek.

„Samozřejmě, pánové! Kde jinde by byl? Nechtěl jsem to říkat před jeho ženou.“

„Proč proboha?“

„Protože jde o lázně. A to jedny z nejlepších v Praze! Vládne nad nimi můj přítel Havel a Ctibor je zde skoro denním hostem. Tak jen směle za mnou, smyjeme ze sebe nějaký ten hříšek a nějaký zas přibereme. To je prostě osud!“

Fridrich se otočil na za ním supícího Vítka.

„Co je s tebou? Přece jsme to chtěli, ne?“

„Já nevím. Pořád se necítím ve své kůži a mám divný pocit. Takový stísněný. Jako by nás někdo nebo něco pronásledovalo.“

„Jdi ty,“ zavrtěl pěvec hlavou, „to tě vyděsil ten mnich v klášteře?“

„Ne, to ne! Sám víš, co jsme všechno prožili, a na mě to zase padá.“

„Prosím tě! Tam v těch lesích možná, ale tady? Uprostřed města?“

Vítek jen pokrčil rameny, a neochotně následoval svého přítele. Šli k řece. Zde se soustřeďovaly podobné podniky v každém městě. Šlo o zařízení rozmanité úrovně. Od bohapustých hampejzů plných špíny, až po lázně skutečně na úrovni. Do takových je naštěstí zavedl Hynčík. Skládaly se z podlouhlé kamenné budovy s hrázděným patrem a přilehlých srubových domků.

Uvítal je sám Havel, muž urostlé postavy, s velkým vypouklým pupkem. Opravdu se se zemanem znal a vesele ho vítal:

„Který osud tě sem zavál, starý brachu?“

Hynčík pominul štiplavou poznámku na jím často opakovanou větu o osudu a jal se objasňovat: „Vedu ti dva urozené hosty, Havle. Hledají kupce Ctibora od Týna a chtějí taky, aby je tvé zázračné ruce daly dohromady po dlouhé cestě. Vřele jsem tě doporučil, tak si dej záležet. Taky jejich šatstvo potřebuje trochu poopravit, tak doufám, že vše zařídíš.“

Lazebník si prohlédl oba rytíře a uklonil se.

„Buďte vítáni! Vámi hledaný muž je zrovna tady a tak vás k němu velice rád uvedu. Nejdřív však dovolte, abych zařídil vše potřebné okolo vašeho šatstva.“

Pak zatleskal a jako na zavolání se vynořily starší ženy, jež rytíře hbitě zbavily ošacení a zabalily do jemných dek. Zavedly je do zadní místnosti vytápěné několika ohni. Bylo zde nádherné teplo a Vítek cítil, jak mu dělá dobře. Tady museli zaplatit a pak byli dovedeni do dřevem obložené místnosti plné plent, oddělujících kádě s kouřící vodou. Sluhové je právě plnili z kotlů visících nad ohněm a vše bylo zahalováno horkou párou. K jejich překvapení dostal každý z nich přidělenu jednu dívku, která se měla o něj starat. Fridrichova se jmenovala Berta a byla plna bujných tvarů, jež se jí draly ven z nedbale rozepnuté košile. Měla tmavé vlasy i oči, a zářil jí v nich šibalský úsměv.

Pěvec byl spokojen a zbaven hbitým pohybem své roušky hupsnul do horké koupele. Vítkova společnice se jmenovala Alžběta a byla o poznání světlejšího odstínu. Postavou byla hubenější než její kolegyně, ale o to víc se jí rozevírala košilka na hrudi, místy pouštějící pohled až na její holé břicho. Také ona rytíře zbavila oblečení, jež ho halilo a i on vlezl do horké vody. Jaký to byl slastný pocit! Jeho údy byly zasaženy horkou lázní na všech místech. Byla tak horká, že se to dalo sotva vydržet. Z úst se mu vydralo zasyknutí.

„Jen se neboj, pane!“ uklidnila ho hned jeho dívka a položila mu rozevřenou dlaň na hlavu. Pak zatlačila a ponořila ho celého do teplé lázně! Vítek se vynořil, a prskal na všechny strany.

Nečekal to!

Tak jako jemu, vedlo se i jeho druhovi hned vedle. Protřel si oči, a rázným pohybem strhl látkovou zástěnu oddělující jejich kádě. Berta právě topila svého svěřence, drže ho oběma rukama pod hladinou. Máčela si při tom i své bujné poprsí. Látka se tak stala naprosto průhlednou, nestydatě odhalujíc její velké tmavé dvorce bradavek. Fridrich jí objal rukama kolem krku a snažil se ji stáhnout k sobě pod vodu. Děvče se nahlas smálo a vymanilo se snadno z jeho mokrého objetí.

„Počkej trochu, pane!“ volala, „musím ještě zařídit spoustu věcí.“

Sáhla ke stěně a položila napříč přes káď prkno. Pak odběhla, nebezpečně vlníc svým tělem a v mžiku přinášela džbánek s poháry a koláče v ošatce. Opakovala to několikrát a za chvíli už nebylo na tomto provizorním stolku ani nejmenšího místečka. Bylo zde opravdu vše, po čem hrdlo prahlo. Jemně krájené maso, sladké pečivo i ovoce, sušené na úhledně nakrájené kousky. A ovšem víno, naplněné až po okraj oroseného džbánku.

Jako by však ještě něco chybělo k dovršení této pastvy pro oči i jazyk.

A skutečně!

Také tělo si mělo přijít na své a nestačila-li k tomu tato horká lázeň, měla ji doplnit ještě děva k tomu určená a tak, když bylo již vše, co patří ke koupeli, hotovo, shodila Berta svou zmáčenou košili a vklouzla k okouzlenému pěvci milostných songů do horké lázně, dělaje svým kyprým tělem nebezpečné vlny, jež málem spláchly vše, co předtím tak pečlivě nanosila. Ledva zajela pod hladinu, ze které jí koukala jen hlava a krk, již nalévala víno a pobízela svého druha v lázni, aby si s ní připil.

Vítek, zcela zaujat tím, co se dělo po jeho pravici, ani nevnímal, že totéž se děje i u jeho kádě. Překvapením až skoro vyjekl, když se ho zničehonic něco dotklo pod hladinou, ještě ke všemu v těch nejchoulostivějších partiích.

Jeho dívka již seděla ve vodě proti němu a její drobné nožky hledaly oporu po jeho těle. Také ona již nalévala do poháru a zkoumavým pohledem hleděla do jeho očí. Nebyla si jista, zda se svému svěřenci líbí, neb jí až po tuhle chvíli nevěnoval jediný pohled a stále jen zíral na oplácanou postavu vedlejší kolegyně.

Rytíř si to uvědomil a byl vytrestán již tím, že promeškal její nástup do své lázně. Omluvně přijal pohár z její ruky.

„Na tvou krásu, děvče!“ omluvně se usmál a zhluboka se napil.

Sklopila oči a jen malinko usrkla ze svého a už krmila Vítka plátky masa a znovu dolévala. Nestačil sledovat její pohyby. Rozhodla se bojovat o jeho přízeň a vkládala do toho všechen svůj um. Cítil, jak mu ta její pozornost dělá dobře po té době, co se musel bez žen obejít a vše z něho spadlo. To napětí posledních dní i klíčící nemoc, to vše ho opustilo, jako by mávl kouzelným proutkem, jen vzpomínka na zelené oči tam v dáli zůstávala stále stejně silná.

Ať dělala ta drobná dívka, co chtěla, nedokázala ji ani na chvíli vymazat z jeho hlavy. Jen tělo Vítka zrazovalo; to když její malé prstíky na nohou detailně zkoumaly všechny jeho záhyby a nevynechaly žádnou jeho část. Její smyslný jazyk stále častěji opouštěl její rozevřené rtíky a pokoušel jeho vůli.

Víno bylo sladké jako med a jeho síla s pomocí horké lázně dělala divy.  Pozvolna ho opouštěla síla jí vzdorovat a tak posléze nechal její nožky dělat, co si zamanuly a neprotestoval, ani když k nim připojila hravé ruce. Byl to jen mžik slastného bezvědomí, když dosáhla svého, ale jeho stál mnoho sil. Už jen bezvládně ležel a jakoby z dáli k němu zazníval hlas jeho druha ze sousední kádě:

„Ach vlny! Miluju je! Ten jejich pohyb sem a tam! Rozněcuje moji touhu! Dělej je dál! Víc! Ještě víc!“

Voda šplouchala na zem, jak ti dva dováděli a rozlévala se po širokém okolí. Nikomu to však nevadilo a nejméně pak těm dvěma, kteří byli zaujati jenom sami sebou. Hladina, která po Bertině dosednutí sahala až k samému okraji, teď byla sotva v polovině a její bujné poprsí teď již plně vykukovalo nad její úroveň a ona tvořila právě jím další a další vlny, jež rozehřívaly jejího druha až k nepříčetnosti.

Ten právě dopil další pohár do dna a rázným pohybem odstranil provizorní stůl, jenž mu bránil v cestě za jeho toužebným cílem.

„Miluju vlny,“ breptal teď už o poznání tišeji než předtím:  „Jsou tak pevné, vláčné na dotek a plné tepla. Chci je mít všude kolem sebe. Chci se v nich utopit.“

Ledva to dořekl, zapadl hlavou do Bertina poprsí a ona, vyrážejíc chlípný skřek, je ještě ze stran přitiskla rukama kolem jeho hlavy. Možná chtěl ještě něco říct, ale dostal se již příliš blízko vodní hladiny a tak se ozvalo jen žalostné zabublání. Vyvolalo to hlasitý smích a Vítek teprve teď zpozoroval další dva muže, již se vynořili odkudsi ze zadní části místnosti. Jedním z nich byl Hynčík a ten druhý byl patrně kupec, jehož sem původně přišli hledat.

„Vidím, pane, že se tvůj přítel dobře baví. Jsi-li již se svou očistou hotov, necháme ho a půjdeme si promluvit o tom, co tě sem přivedlo. Souhlasíš?“

Děvče, držíc Vítka svýma nohama kolem beder, chtělo něco namítnout, vždyť koupel teprve začala, ale rytíř se již rozhodl, a pokynul jí, aby ho pustila.

„Rád, jsi-li ten, jehož hledám.“

Muž se znova usmál a pokýval hlavou: „Ano, jsem kupec Ctibor a jsem ti celek službám. Až tě utřou, tak přijď za námi tam dozadu. Necháme si udělat příjemnou masáž a nic nám nebude bránit pohovořit si, o čem potřebujeme.“

Pak spolu se zemanem zmizel v oblacích páry na konci místnosti. Rytíř vstal a děvče ho osušilo suchou utěrkou.

Mohl si ji teď v klidu prohlédnout, neb před ním nic neskrývala a shledal ji opravdu hezkou. Byl však již v rozpoložení, kdy ani její krása nedokázala zlomit jeho rozhodnutí tuto neřestnou koupel ukončit.

„Zaveď mě za nimi,“ požádal ji.

Byla očividně smutná, že nedokázala rytíře povzbudit k větším milostným hrátkám a nedovedla si to ve své hlavě nijak zdůvodnit. Vždyť byla jednou z nejžádanějších společnic v lázních. Tak proč vůči ní zůstával tento muž tak chladný? Mlčky vykonala svou práci a pak skryla své tělo znovu do košile. Vzala ho za ruku a vedla ho do jiné místnosti, kde se prováděly masáže.

Zde na několika vysokých lavicích, přes které byla přehozena hrubá plátna, ho čekali kupec s Hynčíkem. Byl přítomen i lazebník Havel a hned mu ukazoval, kam si má lehnout.

„Až tu skončíme, Alžběto,“ loučil se se svou průvodkyní, „přijď a dostaneš ode mně nějaký dárek.“

Děvče jen sklopilo oči a zmizelo v místnosti.

„Doufám, že jsme tě nevytrhli příliš brzy z tvé koupele,“ projevil zájem Ctibor, vida ty dva, jak se podivně loučí.

„Ne, to v žádném případě,“ uklidňoval ho Vítek,  „jen se necítím dobře na nějaké dlouhé máčení.“

„Tak přijmi místo a pověz mi, co bych pro tebe mohl udělat. Havel ti zatím pomůže dostat únavu a ztuhlost z těla po dlouhé cestě. Můžeš být klidný. Nikdo to neumí tak jako on.“

Vítek se tedy natáhl na břicho na bílé plátno a nechal mohutné ruce lázeňského, aby drtily jeho svaly. Přednesl své přání a kupec, jemuž podobnou službu jako Vítkovi dělala jedna ze starších žen, se samolibě usmíval.

„Mám všechno, po čem zatoužíš,“ hekal.

„Neboj se. Přijď zítra a vybereš si. U mě nakupují i lidi od dvora. Páni moc dobře vědí, že u mně najdou jen prvotřídní zboží. Mám látky, odkud si zamaneš. I z Východu. Jsou jemné jak pavučina a přitom svítí sytými barvami, až oči přecházejí. Kolik budeš potřebovat?“

Rytíř mu to sdělil a kupci pohasl zrak.

„Myslel jsem, že toho budeš chtít víc.“

„Neboj se,“ uklidňoval ho Vítek, „určitě se dohodneme. Rád si vezmu něco navíc, když budu spokojený.“

„Tak to jsem rád. Určitě si vybereš. Přijď zítra k poledni a sám ti s tím pomůžu. Vím nejlíp, po čem touží srdce žen, když jde o módu. Podej víno Hynčíku!“ otočil se k zemanovi, který tu jen tak nečinně seděl a upíjel z poháru.

„Musíme si připít ke zdaru našeho obchodu.“

Přiťukli si a vyprázdnili poháry, jak velel mrav, až do dna.  Pak nechali pracovat maséry na svých tělech a mluvili jen o bezvýznamných věcech. Vítek se zajímal o vše, co se změnilo v Praze za ty roky, co zde nebyl, a jak je teď na královském dvoře.

Ctibor  jako jeden z předních kupců byl skvěle informován a tak za chvíli zvěděl spoustu novinek. Jedna z nich, ta, že král dlí zrovna mimo město, mu neudělala přílišnou radost.  Znamenalo to, že se ve městě zdrží déle, než předpokládal. Hovor plynul a vína ve džbánu valem ubývalo. Masáž skončila, a obsah kameniny byl znovu doplněn.

Kupec se ukázal skvělým společníkem a Hynčík mu zdárně sekundoval. Třídní rozdíly mezi nimi jako by ani nebyly. Sešli se prostě lidé, kteří si rozuměli. Nic na tom neměnilo ani to, že to bylo zpočátku kvůli obchodu. Dohodli se, že tady skončí a přesunou se kousek dál, do Starého Města, do krčmy zvané Zelená žába.

Vítek nechal poslat pro svého společníka, aby je nezdržoval a mohli vyrazit do mrazivé noci společně. Když se Fridrich objevil ve dveřích, vyvolal na tvářích těchto zkušených mužů smích. Stál tam nahý a jeho schlíplé přirození neslo známky naprostého vyčerpání. Byl opilý a všecek pomačkaný od přílišné doby, jež strávil v kádi. Berta ho zezadu podpírala a rozjařená jejich společnými přípitky volala na přítomné muže:

„Tady ho máte, holobrádka! Moc toho nevydržel. Jen zachytil pár vlnobití a zvadnul jak kytka bez vody, a to jsem ho pořád zalívala, jak jsem jen mohla. Snad ho vzpamatuje masáž, co myslíte?“

„No,“ mírnil ji Vítek,  „já myslím, že těch masáží prodělal už tolik, že ho bude zítra bolet celé tělo.“

Všichni se ještě víc rozesmáli a lazebnice, která byla teprve teď řádně připravená na další koupel, vybízela přítomné pány, aby se k ní přidali. Zmožený pěvec usedl na lavici a s úsměvem blba si nechal od starší masérky utírat zmáčené dlouhé kadeře, jež se mu krásně zvlnily. Nebylo na něm znát, že by vůbec co vnímal.

„Berto, už jdi!“ rozkřikl se na ni Havel a hodil po ní osuškou.

„Pánové už nemají čas! Jsou spokojení a víc tě nepotřebují. Mazej a přijď až zítra!“

„No jo! Všichni si necháte udělat dobře a my abychom se pak zklidnily studenou vodou – co?“ protáhla a bouchla dveřmi. Stále se ještě chechtajíce, popadli Fridricha a odtáhli ho do oblékárny.

Bylo zde chladno a tak se jim částečně probral a dokonce se nechal i obléct. Stále se však klátil ze strany na stranu a drmolil něco o tom, že má mořskou nemoc. Hynčík se ho ujal a podpíraje ho, domlouval mu: „Vzpamatuj se. Noc teprve začala a ty bys skončil v prvním přístavu. Musíme jít dál, abychom okusili všeho, co má chlap jako my vydržet. To je osud a ten si nedá poroučet. Kdo ví, kam nás zavane a kde skončíme svůj bídný život.“

„Bůh nám pomůže!“ vykřikl Fridrich, ale byl umlčen silným hlasem lázeňského.

„To je možné, ale určitě za vás nezaplatí dárky vašim společnicím a vše navíc, co nebylo v ceně koupele!“

Do pěvce jako když uhodí. Stál vzpřímený a neschopen pohybu, jen lapal po vzduchu a koulel očima. Zaplatili tedy ještě za společnost a Vítek by se byl vsadil, že Fridrich při tom značně vystřízlivěl. Aspoň se už při další cestě tolik nemotal a nebrebentil. Vzpamatoval se až v zakouřené krčmě, kam je zeman s kupcem zavedli.

Venku drobně sněžilo a protože byli z lázně značně rozpaření, sedli si na dlouhou lavici blízko otevřeného krbu, jenž příjemně hřál do zad. Kupec je pozval na horkou medovinu, a znovu se rozproudila veselá zábava. Dosud zaražený pěvec se rozpovídal a rozhlížeje se po sále, zmocnil se po chvíli strunného nástroje jednoho z místních hudebníků a jal se vydrnkávat dovádivou píseň.

Okolní stolovníci se brzy přidali a místnost duněla zpěvem a výskotem mnoha hrdel. Bylo jasné, že večer se protáhne do pozdní noci a že nikdo si nedělá starosti s návratem či vůbec s tím, co bude zítra. Dnes je dnes, a je tu teplo a veselo. I Vítek, který měl zpočátku stísněnou náladu, zapomněl postupně na vše, co ho trápí a cele se oddal okolní atmosféře. Vždyť pití povznáší mysl a pomáhá od všech starostí, jež tíží tělo. Teď se vznášel a přestalo ho zajímat, co bude zítra. Postupně se seznamoval se všemi, co již seděli okolo stolu a bratřil se s nimi s lehkostí opilců, jež nezná hranic a ani míry.

Jak noc postupovala, osazenstvo se různě promíchávalo a tak se stalo, že ani nezpozorovali, že kupec Ctibor, uznávaje, že má pro dnešek dost, vyrazil k domovu. Také Hynčík zmizel. Nešel sice domů, ale spal opileckým spánkem pod jedním ze stolů, přikryt pláštěm kohosi jiného a pranic nedbal, že se válí mezi zbytky kostí a jiného neřádstva, které se během noci nashromáždilo na podlaze. Oba rytíři už stejně byli v takovém rozpoložení, že své druhy nepostrádali. Do bdělého stavu je dostal až hostinský, roznášeje poslední džbánky té noci.

„Budeme platit, pánové!“ vyzýval je a budil spící, ulevuje jim od obsahu jejich váčků.

Vítek to postřehl a v hlavě mu zacinkal varovný zvonek. Zamlženým pohledem přelétl zakouřenou místnost a i ve svém značně podroušeném stavu zaznamenal, že jejich hostitel je pryč. Neviděl ani Hynčíka s Fridrichem. Kde mohou být? Odpotácel se na dvůr, kam si pijáci chodili ulevovat. Skomírala tam malá olejová lampa, marně se snažíc toto prostranství, končící hnojištěm, osvětlit. Zkontroloval v její matné záři přítomné ulevující si muže a nalezl záda svého přítele. Držel se dřevěného kůlu a tupě zíral do padajících vloček.

„Je zle, Fridrichu.“ zašeptal mu do ucha.

„Máme platit a Ctibor s Hynčíkem nikde!“

„Panebože!“ zaúpěl pěvec.

„Já už platit nic nesmím. Nezbude mi nic na další dny!“

„Za to já ti nemůžu. Musíme něco vymyslet, a to rychle!“

„Tak honem pro věci a mizíme zadem!“ ožil Fridrich.

Dalo jim dost práce to v jejich stavu uskutečnit, ale protože tam uvnitř bylo jim podobných víc, unikli prozatím pozornosti hostinského a jeho čeledínů vyprazdňujících lokál. Když se kradli znovu k hnojišti na konci dvora, sundal pěvec zavěšenou lampu a vzal si ji s sebou.

„Co blbneš?!“ káral ho Vítek. „Uvidí nás!“

„Ale neboj. Nemůžeme přece unikat v úplné tmě. Ostatně měl bys vědět, že se po městě potmě pohybují jen lidi pochybné pověsti. A mezi ty já nepatřím,“ dodal ještě důležitě.

Přelezl ohradu, oddělující hnůj od zbytku dvora,

a hned se do té nelibně páchnoucí břečky zabořil až po kolena!

„Kruci!“ odpliv si.

„Ten starý šizuňk ví, jak si ohlídat neplatiče.“

„Neřečni a dělej!“ postrkoval ho Vítek. „A sviť pořádně – nevidíš, v čem šlapeme?“

Společnými silami překonali i zeď a ocitli se na nějakém dalším dvoře. Odněkud se ozval štěkot psů a oba uprchlíci se snažili donutit vratké nohy k větší poslušnosti. Dorazili k vratům akorát, když se štěkot přiblížil na dosah. Odsunuli závoru a vyběhli na ulici těsně před vyceněnými zuby těch ostražitých hlídačů. Nevěděli vůbec, kde jsou. Potáceli se ulicí nazdařbůh a vráželi do všeho, co jim stálo v cestě. Probudili i několik spáčů, jež nemajíce žádné střechy, spali rovnou tam, kde je zastihla noc.

Nechtěli-li dopadnout jako oni, museli se poohlédnout po něčem, kde by mohli spočinout a neumrznout do rána. Jenže kam? Nahoru do kopce se jim asi dojít nepodaří. Sotva se drželi na nohou. Měli však štěstí. V nedaleké tmavé uličce uzřeli pootevřená vrátka. Snad byla přichystána pro nějakého opozdivšího se milence, či jen čeleď zapomněla zavřít na závoru. S mírným vrznutím je otevřeli dokořán a opilecky mžourali do tmy za nimi.

„Co budeme dělat?“ špitl Fridrich. „Půjdeme dovnitř?“

„Zkusíme to. Snad tam nebude žádný pes. Ti tam mně už dneska stačili.“

„Radši ale zhasneme, ne? Co myslíš?“

„Jo. Budeme nenápadnější,“ zamlel Vítek a sfoukl plamínek.

Přidržuje jeden druhého, vešli do tmavého dvora. Temnota okolo nich byla naprostá. Opatrně našlapovali a ruce natáhli před sebe, šátrajíce proti případným překážkám. Nebylo jim to nic platno. Co chvíli totiž o něco škobrtli a způsobili hluk.

„Buď už hergot potichu!“ napomínal ho polohlasně pěvec. „Jestli nás tu v noci někdo chytí, budeme mu v té tmě a tom smradu, který nám jde z bot, jen těžko vysvětlovat, že si má vlastně považovat za čest, že ho navštívili takoví dva urozenci.“

Usmál se té představě, jak s nohama po kolena od hnoje předstupují před majitele domu a zakopl o voj nějakého malého vozíku před ním. Německé hrdelní zaklení prořízlo noční vzduch.

„Ssss!“ chytil ho Vítek za loket. „Ani muk! Buď zticha a poslouchej!“

Oba znehybněli, a poslouchali, nezpůsobili-li někde v domě poplach. Nikde se nic nehýbalo. Jak tak stáli, zazněl k nim zprava tlumený bekot.

„Podívej! Tam by pro nás mohlo být přístřeší,“ špitl Vítek a hned tím směrem vykročil.

Zakrátko nahmatal dřevěnou stěnu a opatrně postupoval podél ní. Šelest uvnitř mu napovídala, že jsou tam ustájena zvířata. Pak objevil malá vrátka. Tiše, jak jen to ve svém stavu dovedl, odsunul závoru a vkročil dovnitř, následován svým druhem. V ústrety jim zavanul typický teplý odér chléva.

„No to je radost,“ slyšel za sebou Fridricha.

„Teď budeme s těmi hovady soutěžit, kdo víc smrdí. Jak to tak tipuju, o vítězi nemůže být pochyb. Snad se ale smilují a nevyrazí nás do toho mrazu tam venku.“

„Mlč už!“ sykl Vítek. „Nedráždi je!“

„Mám se tedy zout?“

Smáli se tak, až se jim podařilo vzbudit kolem sebe všechna zvířata. Byly to ovce a přicházely si k nim čichnout. Uklidněny jejich „vůní“ nezpůsobovaly většího hluku, který by oba vetřelce prozradil jejich pastýřům. Došli až na konec, kde nahmatali dřevěný žebřík vedoucí někam vzhůru. Podle vůně, odtud se linoucí, byli na správné cestě. Bylo tam uložené seno. S nemotorností opilců vylezli nahoru, přičemž jim přeukrutně překážely jejich meče.

Nahoře je však čekalo další překvapení. Vítka, který lezl první, totiž uchopily čísi ruce a zároveň se ozval syčivý, smradlavý hlas:

„Tak se pohněte vy dva! Naděláte spoustu hluku, že vzbudíte půlku města.“

Lekl se tak, že málem žuchl dolů a vzal s sebou i Fridricha, jenž byl těsně za ním.

„Kdo jsi?“

„Co je ti do toho?“

„Patříš ke stádu?“

„To patříme všichni, ne? Ale můžu vás uklidnit, to pod námi mi nepatří.“

Vytáhl je k sobě do šustivé půdy a nařídil, aby se co nejmíň pohybovali.

„Kdo tedy jsi a co tu děláš?“ pokračoval rytíř potichu dál.

„Lehněte si tady ke stěně a spěte,“ odpověděl mu.

„Vaše starosti bych chtěl mít. Podle toho, jak z vás táhne a smrdíte jak stádo čertů, jste přitáhli z hospody. Nerušte tedy ty, co jsou na dlouhé cestě, a potřebují to co vy – v klidu a v teple se vyspat.“

Bylo jich tady tedy víc. Vítek si to dával ve své ovíněné hlavě trochu dohromady, když mu na rameno padla Fridrichova hlava. Pěvec milostných písní už spal! Je jako dítě – pomyslel si, a v duchu se pohoršoval nad jeho lehkovážností.

Jsou tu úplně s cizími lidmi a on si v klidu usne. No, ale asi i oni hledali podobné přístřeší za účelem dočkat se rána někde v teple. Město musí být plné takových nocležníků. Nu což – uloží se v koutě, který jim byl určen a věci si dá pod hlavu. Šustot sena ho vzbudí, bude-li se něco dít. Uchopil Fridricha pod pažemi a odtáhl ho od vstupního otvoru.

Cestou opravdu o někoho zakopl. Spáč však jen něco zamumlal a rytíř změnil směr svého postupu. Když dorazil k dřevěné stěně, složil svůj brumlající náklad a i on ulehl do vonícího lůžka. Přikryl se, co to šlo a s mečem pod hlavou naslouchal tichu kolem sebe. Jen občasné funění a šustot kopýtek pod ním ho rušily v přicházejícím spánku. Teplo stoupající ze zvířat pod ním mu však dělalo dobře a záhy i on upadl v těžký opilecký spánek.

III. kapitola

Po velké pitce bývá vždy vyschlo v hrdle, špatně od žaludku a bolavá hlava. To vše se může znásobit zvláště tehdy, když jiná hlava někde jinde úplně chybí!

Těžká, přetěžká jsou rána po takhle prohýřené noci. Míchané pití, jež do sebe lili, udělalo své. Když Vítek procitl, bál se pohnout a otevřít oči. Měl pocit, že se mu hlavou prohání stádo čerstvě okovaných koní a ne a ne najít cestu ven. Sucho v puse mu bránilo v polknutí, a celé tělo ho bolelo.

Snažil se otevřít oči, ale byl to pro něj nadlidský úkon. Zůstal tedy ležet a zkusil znovu zabrat. Nešlo to. Dole bylo značně rušno. Přišli pastevci a starali se o jim svěřená zvířata a nadělali při tom spoustu hluku. Vítek neměl sílu vstát a zmizet, než ho objeví. Bylo mu všechno jedno. Nikdo však nepřišel a neobtěžoval je. Čas tady běžel dál, a on na chvíli snad zas usnul.

Bylo mu jasné, že nahoře kromě nich už nikdo není a ostatní odešli s prvním rodícím se světlem. Ruch z okolí zazníval teď už jen tlumeně a spánek tak pomáhá bolavé hlavě. Trvalo to však jen mžik, když se znovu probral. Lekl se a prudce nadzdvihl hlavu a otevřel oči. Někdo mu do nich vzápětí zarazil nůž! Nebo ne?

Zaúpěl a padl zpátky.

Bolest trochu odezněla a tak začal konečně víc vnímat zvuky přicházející ze všech stran. Někdo vedle něj se silně dávil a nebylo těžké domyslet si kdo. Znovu, a teď velice pomalu, se začal zdvihat a otvírat oči, aspoň na malou štěrbinu. Bolest, předtím tak intenzivní, byla již mírnější. Pocit bodnutí už nepřišel, jen stádo koní se dalo znovu do klusu, a tepalo mu jeho nebohou hlavu.

Konečně prozřel úplně a spatřil svého přítele ležícího u vstupu na půdu a hojně krmícího osazenstvo tam dole obsahem svých vnitřností. Zvíře! Pomyslel si, a prudce se posadil, aby ho pokáral. Vše se s ním zatočilo a na chvíli se mu zatmělo před očima, ač je měl stále otevřené. Přišlo to náhle jako blesk z čistého nebe! Stačil jen Fridricha nepatrně odstrčit a už ležel vedle něj!

„Bože!“ zanaříkal, když mohl popadnout dech: „Umírám!“

Jeho druh neříkal nic a jen chroptěl. Když se vyprázdnili, odvalili se od otvoru a lapali po vzduchu. Jejich těla se uklidnila a po krátké chvíli byli schopni se aspoň posadit a podívat se na sebe.

„No, ty vypadáš!“ pronesl Vítek první.

„No, ty na tom nejsi o nic líp. V životě už nebudu pít!“

„Takových slibů už jsem slyšel,“ mávl rukou,  „musíme odsud.“

„To určitě. Budeme-li ale schopni slézt dolů. Mně bolí celý Fridrich.“

„To se nedivím,“ ušklíbl se Vítek, „řádil jsi včera s tou lazebnicí jak utržený!“

„S jakou?“

„S Bertou, nebo jak se jmenovala.“

„Nic si nepamatuji,“ chytil se pěvec za hlavu.

„Nepamatuješ, nebo nechceš pamatovat?“

„Dobře – dobře. Bylo to patrně tak, jak říkáš, ale snažím se teprve rozpomenout – víš? Někdo mi v hlavě všechno vymazal octovou houbou. Vůbec nic tam nezůstalo. – A ta bolest je strašná!“

„To mi povídej. Taky se mi může rozskočit.“

„Příště se musíme mírnit. A to ani nemluvím o tom, že jsme zmizeli bez placení. Této krčmě se musíme napříště vyhnout.“

„To máš pravdu. Na tohle si docela vzpomínám.“

„No, a to ostatní se dostaví později. Jen co se trochu rozhýbeme.“

Pokusil se vstát a opatrně, polehoučku slezl po žebříku dolů. Fridrich ho následoval a i jemu se to vcelku podařilo. První, co spatřil, bylo koryto plné vody, z kterého se napájela ustájená zvířata. Rozehnal je a vysvlékl se do půli těla. Pak se bez rozmýšlení do něj ponořil. Do koní v jeho hlavě, jako když šlehne bičem! Rozutekli se na všechny strany a hrozili, že mu ji rozdrtí! Voda však byla nádherně ledová a tak se postupně zklidňovali, až se bolest proměnila jen v drobné pulzování. Prudce se vynořil a voda z vlasů mu crčela po holém těle. Zalapal po vzduchu a cítil, že mu začíná zase proudit krev v těle.

„Pomáhá to?“ špitl napjatě jej pozorující Fridrich.

„Ty si nedáš pokoj nikdy, viď?“ stříkl po něm vodou a rozhlédl se po stáji, čím by se mohl utřít. Musela mu stačit stará pytlovina plná plev.

Bylo mu to jedno a snažil se vytřít studenou vodu ze všech pórů. Pěvec ho znechuceně pozoroval a pak si ve vodě namočil jen dva prsty a potíral si jimi čelo.

„Kruci – Fridrichu – dělej! Ať už tady odtud vypadneme! Musíme sebou hodit. Bůh ví, jak pokročil den, zatímco jsme tady vyspávali.“

Pak mu pomohl silou ponořit celou hlavu do vody a nadávky, jež za to obdržel, mu prozradily, že i on je již schopen vnímat. Vzali všechny svoje věci a opatrně vykročili na dvůr. Všude na něm ležel drobný sněhový poprašek a ještě teď sem tam padaly ze šedivého nebe vločky. Světlo je bodalo do očí a tak mžourali jako slepá koťata. Neuniklo jim však, že je v mžiku obstoupilo asi pět mužů, provokativně se opírajících o vidle.

„A je to tady!“ hlesl odevzdaně pěvec. Ale ať myslel cokoli, vše se rychle vysvětlilo. Pootevřená branka – nepřítomnost psů – a naopak přítomnost dalších nocležníků znamenaly jediné. Čeleď tohoto dvora si tak trochu za pánovými zády přivydělávala a nechávala přespat náhodné poutníky za malý peníz v chlévě.

O zisk se patrně dělili a vypadalo to, že nouzi o hosty nemají. Bez řečí zaplatili, nebylo to naštěstí tolik a pak mohli svobodně vykročit do ulic města. Hnůj, v kterém se v noci brodili, na nich uschnul a z valné části již opadal. Zbytku se zbavili u řeky a pak se snažili rozhýbat ostrou chůzí do kopce ke klášteru.

Ještě nebyli ani u brány, když zpozorovali chlapce, jehož předešlého dne poslali na hrad, aby zjistil, kde je Vítkův bratr a kdy ho bude moci přijmout. Mával jim, ale nějak divně. Ustrašeně se rozhlížel, a pak k nim chvatně přistoupil.

„Všude vás hledají, pane z Březnice!“

„Co se děje? Jsme tady. Vyřídil jsi včera všechno?“

„To jo – pan Budislav je na hradě a rád vás uvidí, ale…“ odmlčel se.

„Co ale? Je nějaký problém?“

Chlapec rychle dýchal a ne a ne se vyjádřit. Nestihl to. Od brány přicházeli tři ozbrojenci a první z nich už volal:

„Hej, ty – mladý! Jdi si po své práci!“

Rychle k oběma rytířům přistoupil a odstrčil chlapce stranou.

„Pan z Březnice a Fridrich von Zweter?“

„Ano. Co se děje?“

„Můj pán, Ješek z Týnce, velitel hradní stráže, s vámi chce neprodleně mluvit.“

„Teď hned?!“ podivil se pěvec. „Nemůže to chvilku počkat, než se dáme trochu dohromady a sníme něco teplého?“

„Ne! Je to důležité. Moji druzi už vás shánějí po celém městě.“

„A kruci!“ ulevil si Vítek v předtuše nějaké nepříjemnosti a stádo koní v jeho hlavě se dalo znovu do pohybu.

„Snad se tolik nestalo?“ dal se do řeči Fridrich. „Tu útratu v hospodě dáme nějak dohromady. Netušil jsem, že to tady chodí tak rychle a hospodský si jde stěžovat hned až na Hrad.“

Strážný se na něj nechápavě podíval a zavrtěl hlavou.

„O tom nic nevím. Ostatně to by nás ani nezajímalo. To spadá pod městské právo. Nás zajímá něco úplně jiného. Pojďte s námi,“ otočil se a vykročil. Nezbylo jim nic jiného než ho následovat. Zbylí dva zbrojnoši šli za nimi a v rukou měli připravené luky a šípy.

Vyměnili si mezi sebou pohledy plné zvědavosti, ale i kdyby za sebou neměli tak náročnou noc, nechápali by, o co jde.

Obešli klášter a zamířili na kopec za ním. Tam, mezi pískovcovými skalisky, zpozorovali velkou skupinu lidí. Ti se všichni najednou otočili, když se ocitli v jejich zorném poli. Byli tu mniši, zbrojná čeleď i urození páni, které znali ze včerejška. V ústrety jim však vyšel štíhlý, hladce vyholený muž v královských barvách. Nepatrně kývl na pozdrav hlavou a znovu chtěl potvrdit, s kým má tu čest. Zopakovali mu tedy znovu svá jména a zvědavě čekali, co se bude dít.

„Jsem Ješek, velitel královské stráže. Za nepřítomnosti panovníka mám za úkol bdít nad pořádkem ve městě. Musím se vás zeptat, kde a co jste dělali dnes v noci?“

„Nechápeme proč?“ promluvil za oba Vítek a spočinul svou levicí na jílci meče trčícího pod jeho pláštěm.

„Vedou mě k tomu vážné důvody.“

„Které?“

„Pojďte se podívat a uvidíte sami,“ otočil se a pokynul oběma nic nechápajícím mužům, aby šli doprostřed hloučku, který vše mlčky pozoroval.

Teprve teď rozeznávali další tváře. Byl tu dokonce sám strahovský opat! Pak několik jeho spolubratří včetně převora a muži, již byli hosty kláštera. Vytvořili jim uličku a nechali je pomalu kráčet do svého středu. Tam – na zemi poprášené bělostným sněhem – něco leželo, přikryté dlouhým šedým pláštěm. Tmavě rudé skvrny rozstříkané všude kolem, a tak tvrdě kontrastující s tou bílou noční nadílkou, dávaly tušit, že nepůjde o nic milého.

Ješek rychlým pohybem odstranil pokrývku, a pátravým pohledem spočinul na jejich tvářích. Vítkovi se podlomila kolena a Fridrich se začal okamžitě dávit! Na zemi leželo tělo oblečené do kdysi bílého pláště premonstránského řádu.

Teď byl špinavý od krve a na několika místech potrhaný. Nohy byly rozhozené do stran a boty vyryly v dosud nezmrzlé půdě hluboké brázdy. Ruce byly zaťaty v pěst a měly nepřirozeně bílou barvu. Co však bylo nejdůležitější, nedalo se říci, kdo to tu leží. Chyběla totiž tvář mrtvého. Totiž – nejen tvář. Mrtvý postrádal celou hlavu! Ta neležela ani nikde poblíž. Vypadalo to, že chybí úplně!

„Co to má znamenat? Kdo to je?“ zmohl se posléze Vítek na dotaz.

„Co to má znamenat, ještě nevíme,“ utrousil Ješek pomalu. „ale kdo to je, to vám říct můžu, i když ta nejdůležitější jeho část chybí.“

„Sám to dobře ví!“ zalehlo k nim z hloučku stojících urozenců.

Velitel stráží se však nenechal vyvézt z míry a dál, jakoby bez vzruchu, pokračoval.

„Je to Jeho Milost tepelský opat Jan. Jeho muži mi to před chvílí potvrdili podle zvláštních znamení na jeho těle.“

Zavládlo tíživé ticho. Oči všech spočívaly na rytířích

a čekaly na jejich reakci. Uvědomovali si to, ale bylo to pro ně příliš náhlé procitnutí po prohýřené noci. Znovu se sklonili nad tělem a přemáhajíce odpor, zkoumali tu strašnou ránu.

„Je to opravdu on?“ ujišťoval se Vítek nerozhodně.

Rozhlédl se kolem, a zmateně se dál vyptával: „Hlavu jste opravdu nenašli?“

„Ne, a to jsme se dívali všude. Jak dobře vidíte, krvavé skvrny končí tady za tím kamenem.“

„A nemohli ji zahodit tam do těch křovin?“

Velitel vrtěl hlavou.

„Moji muži už několikrát prohledali celé okolí. Není tu opravdu nic. Jen pár stop, které se nám bohužel podařilo zničit, jak se sem všichni přihnali z kláštera,“ vrhl znechucený pohled k hloučku přítomných.

„Není tu opravdu nic, čeho bychom se mohli chytit.“

„A co ta rána?“ otázal se Vítek a přiklekl k tělu.

Ješek tak učinil také a oba mlčky hleděli na místo, kde spočívala kdysi hlava ctihodného tepelského opata.

„Co si o ní myslíš?“ polohlasně pronesl Ješek a pozorně se zadíval do Vítkovy tváře.

Ten si v rozrušení jeho pohledu nevšiml, a snažil se usilovně co nejvíc vyčíst z těla před sebou.

„Rána mečem to nebyla.“

„To je jasné na první pohled – ne?“

„Z čeho tak usuzuješ?“

„To by poznalo i malé dítě. Podívej se, jak jsou okraje rány roztřepené. Rána mečem vedená velkou silou by vypadala úplně jinak. Toho chudáka někdo porcoval nožem jak ulovenou zvěř. Musel to ale být silák,“ odmlčel se Vítek a prohlížel zbytek opatovy páteře.

Pak na ni ukázal prstem a pokračoval: „Musel mít dost času a světla. Oddělil hlavu odborně mezi obratli. Skoro bych řekl, že už to někdy dělal.“

„To jsou zajímavé postřehy,“ protáhl Ješek a povstal.

Pokynul nenápadně svým mužům a ti přistoupili blíž a obstoupili je. Vítek se také napřímil a netuše nic zlého, pokračoval v otázkách.

„Kdo ho našel a kdy? A proč tu byl vlastně sám? Kde měl své stráže?“

„To je příliš mnoho otázek, pane,“ přerušil ho velitel.

„Našli ho ráno nějací lidé, co šli do kláštera se zbožím. Proč tu byl sám, ještě nevím. Ti jeho strážní jsou z toho, co se stalo, celí pryč, a bojí se trestu tak, že nemůžou ani mluvit. Tebe to ale, koukám, tolik nezasáhlo? Jsi dokonce schopný vypozorovat, co a jak se tu stalo. Toho si vážím. Buď jsi tak dobrý, nebo jsi tu už byl!“

Věta dozněla a vír ve Vítkově hlavě se zastavil. Udělalo se mu slabo okolo žaludku, ale snažil se hned vzchopit. Došlo mu až příliš rychle, kam tím ten člověk míří! Ješek se však dál tvářil nezúčastněně jako předtím a klidně ho pozoroval.

„Co tím chceš říct?“ zmohl se konečně na odpověď a sáhl znovu po jílci meče.

Velitel stráží jen nepatrně zdvihl ruku a hroty šípů jeho mužů se hned pozdvihly. Byli vycvičeni opravdu dokonale!

„Není důvod sahat po meči. Dostáváme se tedy znovu k tomu, co jsem se vás ptal, když jste sem přišli. Kde a co jste dělali celou noc?“

„Obviňuješ nás snad z něčeho? Z jakého důvodu se na to ptáš?“

„Na to se zeptej opata Heřmana.Včera měl s nebožtíkem rozhovor, v němž vás prý mrtvý obvinil z nějakých zločinů proti církvi. Neznám všechno ještě do podrobností, ale i tak mi vychází, že nějaký zájem na jeho odstranění jste mít mohli, ne?“

„To snad není pravda!“ ulevil si Vítek.

„Ujišťuju vás, že je,“ prohlásil klidně Ješek, a vykročil k opodál stojícím mužům.

Pak přivedl opata k nim, aby jim to potvrdil. Bylo to opravdu tak! Z nepochopitelných důvodů mu mrtvý vyprávěl události úplně jinak, než se staly.

„Promiňte,“ ozval se konečně Fridrichův drnčivý hlas, „už nějakou chvíli to pozoruji a nejsem si jistý, že tomu dobře rozumím. Viní nás ti lidi z něčeho, nebo se mi to jen zdá?“

Ješek se poprvé od jejich setkání usmál a napřáhl k němu ruku.

„Ujišťuji tě, že nezdá. Ukaž mi svoji dýku, a ty taky, pane z Březnice.“

Německý rytíř ještě stále nevypadal dobře po prožité noci, přesto se jeho tvář začala barvit do ruda.

„Nejsem na takové chování zvyklý!“ zdráhal se vyhovět Ješkovu přání.

Ten ho však svou klidnou, vyrovnanou mluvou zklidnil: „To si zvykneš, rytíři. Vítej v Čechách!“

Pak mu vzal požadovanou zbraň a stejně tak i jeho druhovi. Ukázal je přítomným pánům jako svědkům a pak jim je se slovy: „Jsou to bodné, nikoli řezné zbraně,“ vrátil.

„Jste spokojený?“ optal se Vítek jízlivě a rozhlédl se po okolních tvářích.

„Prozatím ano. Stále mně však dlužíte odpověď na první otázku. Kde a co jste dělali celou noc?“

Vítek mu to tedy sdělil a Fridrich potvrdil jeho slova.

„Dobrá!“ pokýval tedy velitel hlavou. „Jste šlechtici a mělo by se dát vašemu slovu věřit. Pojďte teď do kláštera a o všem si v klidu pohovoříme tam. Tady jsme už skončili. Co tomu říkáš, otče opate?“

Stařec jen pokýval hlavou na souhlas a tak tedy vykročili. Ješek ještě nařídil svým mužům, aby vzali s sebou i tělo mrtvého a šli za nimi. Ach! Vypadalo to jako zlý sen! Co se to jen proboha stalo? Oba obvinění rychle vystřízlivěli.

Celou cestu do kláštera si Vítek s Fridrichem vyjasňovali situaci. Konečně i tento pěvec milostných balad sestoupil na zem a pochopil, co se děje. V řeči to rozhodně nebylo. Rozuměl česky až příliš dobře. V kapitulní síni, kterou dal opat okamžitě vyklidit, na ně čekal ještě jeden neznámý. Byl v plné zbroji a na tváři se mu zračila únava z daleké cesty. Představil se jako Zdislav z rodu Markvarticů a přijížděl rovnou od krále. Byl tu už od rána a čekal, jak dopadne jednání velitele stráží. Přivezl důležitou zprávu a držel ji stále v tajnosti. Měl se vrátit a pokládal za svou povinnost sdělit králi vše, co půjde, o tomto důležitém případu.

Z přítomných šlechticů byli pozváni jen dva příslušníci rodu Ronovců. Ryšavý obr, jehož znal Vítek ze včerejška a hlavně Ojíř ze Žitavy, jenž od začátku vystupoval proti obviněným značně nepřátelsky.

Kromě opata tu byl ještě jeho převor Smil a velitel stráží Ješek s několika svými ozbrojenci. Vítek s Fridrichem museli všem vyprávět příběh, jenž byl v jejich nitru ještě tak čerstvý a jenž je v některých chvílích málem připravil o rozum. Vždyť přijít do styku s ožívajícími mrtvými jako oni na volfštejnském panství nebyla žádná legrace.

I když se později ukázalo, kdo za tím stojí, a že šlo o počínání veskrze světské, za kterým se skrývala zhrzená žena zavražděného majitele panství, na věci nic neměnilo. Moc se jich ani nevyptávali. Koukali na ně značně nevěřícně.

Opat měl konečně úplně jinou verzi toho příběhu, kterou, jak potvrdil převor, vyslechl předešlého večera od opata Jana. Podle ní se dotyční rytíři přímo podíleli na posledních zločinech, které vedly k pozdějšímu vypálení ženského kláštera a smrti několika urozených pánů.

Vítek s Fridrichem jen nevěřícně vrtěli hlavami. Několikrát se na něco zeptal i Ješek. Vždy klidně a nevzrušeně. Jen Ojíř ze Žitavy se křižoval a dával najevo svou nedůvěru s jejich verzí.

„Celá věc se musí přísně vyšetřit královskou komorou a viníky je třeba co nejpřísněji potrestat. Nejlepší by bylo vsadit je hned do věže!“ zakončil.

Velitel stráží však vrtěl hlavou a mírnil ho.

„Zdržme se, pane, předčasných závěrů. Nevíme vůbec nic. Podrobnosti nám unikají. Je tu tvrzení proti tvrzení. Na jedné straně slovo urozeného opata z Teplé a na druhé dvou urozených pánů, kteří se předtím ani neznali. Proč by sem taky konečně jeli, kdyby měli na svědomí něco proti zákonu? To mi nedává smysl.“

„Cítí se silní svým postavením,“ odporoval Ojíř. „Buď sázejí na své příbuzné u dvora nebo na to, že papež nařídil chránit poutníky vracející se ze Svaté země. Co si myslíš ty, otče?“

Heřman pozdvihl zachmuřenou tvář a pohlédl na přítomné.

„Nevím, co si o tom myslet. Jak se to stalo, ví jen Všemohoucí nad námi. V každém případě vznikla řádu nenahraditelná ztráta. Jan byl jeho zaníceným představitelem. Naše sestry ztratily svůj domov. Kdo jim ho nahradí? V těch pustých hvozdech se jen těžko daří uchytit. Jak slovu božímu, tak jeho služebníkům. Budeme muset začít znovu, od začátku.“

„Ano,“ přitakal Ješek. „čeká nás spousta práce. Budeme muset vyslechnout všechny, kteří včera s Janem mluvili. Snad se dozvíme víc o tom, kam a za kým šel.“

Dal znovu předvolat opatův doprovod. Když tito muži pod velením Vícemila potvrdili, že mrtvým je opravdu jejich pán, vyptával se, co dělali včera a celou noc. Nedověděl se nic nového. Strážní dostali volno po cestě a vyspávali. Opata viděli naposled, jak odcházel do kapitulní síně. Nic jim neřekl a tak se věnovali odpočinku. Nic neodpověděli ani na otázku, co se dělo u vypáleného kláštera.

Mohli říci jen to, co viděli, a to se nedalo spojit ani s jedním z obviněných rytířů. Ješek je tedy propustil. Ještě víc se celá věc zamotala, když vyslýchal bratra laika, jenž měl na starosti sedět v bráně a dávat pozor, aby byla večer včas zajištěna závorou. Podle něj už po setmění klášter nikdo neopustil. Natož tak vzácný host, jako byl opat z Teplé. To by si určitě všiml.

„Nemohl v noci vyjít jinudy?“ zeptal se pro jistotu ještě.

Byl však ujištěn, že ne. Bránou nepozorovaně projít nemohl a jiný východ tu nebyl. Musel by přelézt hradby, ale proč by to dělal?

„To je mi záhada.“

Ješek se zachmuřil a zvolna popocházel po místnosti.

Do nastalého ticha se vložil až dosud mlčící Havel z Jablonného. Sdělil, že nemá tolik času, aby počkal, jak pátrání dopadne. Musí se ještě dnes přidat k ostatním a vrátit se ke králi. Pak se po všech přítomných rozhlédl a vyzval je, aby o celé věci pomlčeli. Nemá cenu znepokojovat krále, když je věc tak zamotaná. Kývl na Ješka a doporučil mu, aby vše co nejpečlivěji rozmotal.

„Urození páni ti budou určitě pomáhat, jak nejlépe dovedou,“ usmál se a řekl unaveným hlasem.

„Promiň, otče opate, ale už musím jít,“ sklonil nepatrně hlavu jako projev úcty a odešel.

Zbývalo ještě dořešit, co s Vítkem a Fridrichem. Ač se to mužům z Ronova nelíbilo, prosadil Ješek u opata, že pokud se neprokáže jejich vina, budou věřit jejich šlechtickému slovu, že o vraždě nic nevědí. Vše ostatní je teď druhořadá záležitost. Vraha je nutné dopadnout co nejdřív. Svojšínské události se budou odkrývat až potom. Museli to opatovi slíbit a odpřisáhnout. Teprve potom mohli odejít. Ješek šel s nimi. O závažnosti situace jim dal ještě vysvětlení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrazivý dech starých časů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.