Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Dávná tajemství

Vydání první

Copyright © 2014 by Deborah Gonzales

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1968. publikaci

Přeloženo z anglického originálu How the Scoundrel Seduces vydaného nakladatelstvím Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York v roce 2014

Český překlad © 2015 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0235-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0236-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Sabrina Jeffries

Dávná tajemství

Senzačnímu personálu

v Creative Living – s díky za vše, co děláte.

Prolog

Yorkshire, 1816

Zatímco se z ložnice vikomta Rathmoora vytrácelo světlo, sedmnáctiletý Tristan se snažil vytáhnout ruku z otcova stisku. Měl by zapálit svíčku, rozdělat oheň a možná se také podívat, jestli už nepřijel lékař.

Ale otec mu nic z toho nedovolil. „Neopouštěj mě.“

„Jenom jsem myslel, že bych měl…“

„Zůstaň se mnou,“ žádal otec a sevřel mu dlaň tak pevně, až to bolelo.

Tristan se odmítal dívat na rudou skvrnu, která prosakovala neodborně uvázaným obvazem, kterým mu on a podkoní spěšně obvázali ránu. Otec už přežil horší věci. Jednou dokonce čelil domorodým pirátům na Borneu a přežil to, aby jim o tom vyprávěl. Prožil spoustu dobrodružství. A uměl o nich moc působivě povídat.

Tristanovi se stáhlo hrdlo. Otec uměl všechno… kromě toho, jak se postarat o svou rodinu. Nebo spíš o své rodiny.

Otec použil Tristanovu ruku jako páku a pokusil se zvednout do sedu.

„To nedělej!“ zvolal Tristan. „Musíš si uchovat sílu, než přijede doktor.“

Otec se zachvěl. „To nemá cenu, hochu. Umírám. Na tobě teď je… postarat se o tvou matku a sestru. Teď jsi… hlava rodiny.“

Tristana ovládla panika. „To nesmíš říkat. Budeš v pořádku.“

Otec musel být v pořádku. Kdyby zemřel, matka ani Lisette by to nezvládly.

Spolkl rozhodně slzy, protože chtěl vystupovat rázně jako muž. Přitáhl otci pokrývku až po bradu, aby se přestal třást. Otec byl celý studený, někdo by měl opravdu zatopit.

„Jdi od něj!“ přikázal mu nějaký hlas ode dveří. „Nemáš právo se ho dotýkat.“

Tristan se při pohledu na George Mantona, svého nenáviděného, o devět let staršího nevlastního bratra, celý naježil. George měl zdědit titul vikomta Rathmoora i celý majetek, protože se narodil na správné straně lože.

S Tristanem to bylo naopak. Proto ho také všichni ve městečku nazývali „ten francouzský bastard“, přestože byl pouze z poloviny Francouz a narodil se a byl vychován tady v Rathmoor Parku.

„Nech toho chlapce… být,“ namáhavě ze sebe vypravil otec. „Chci ho mít u sebe.“

George vešel dovnitř. Oči se mu blýskaly ve světle svíčky. „Ten tvůj zatracený levoboček je nejspíš zodpovědný za to, že tě postřelili.“

„To je lež!“ vykřikl Tristan a napůl se na židli zvedl.

„Dost!“ přikázal otec a dýchal přitom krátkými, staccatovými nádechy podobnými tomu, jak dýchá vedoucí běžec v posledních metrech závodu. „Není to ničí vina. Puška špatně vypálila. Byla to… nehoda.“

„Na to se podíváme,“ odtušil George. „Můžeš si být jistý, že si promluvím s hajným i se všemi ostatními, kteří u toho byli.“

„Kde je Dom?“ chtěl vědět otec. „Potřebuju… Dominicka.“

Když se George zašklebil, Tristan se připravoval na nejhorší. George Dominickem, svým legitimním mladším bratrem, pohrdal téměř stejně jako svými nevlastními sourozenci, nejspíš proto, že matka po Dominickově narození zemřela. Tehdy bylo Georgeovi pouhých sedm let.

Možná že proto k sobě Dom a Tristan tíhli jako pastevečtí psi k dobytku – kvůli tomu, že George nechtěl mít nic společného ani s jedním z nich. A kromě toho v očích zákona je druhý syn pouze lehce nadřazený nemanželskému potomkovi, protože budoucnost obou náležela zcela na otcově libovůli. Už jenom to utužilo jejich bratrské přátelství.

„Dom je pořád ještě v Yorku,“ odpověděl otci Tristan. „Měl by se vrátit dnes večer.“

„Nemůžu čekat,“ zavrčel otec. „Musím to udělat… hned. Přines mou psací podložku.“

Otcova přerušovaná mluva Tristana vylekala. Protože George okamžitě neudělal, co měl, Tristan vyskočil a protlačil se kolem toho hajzlíka, aby přinesl psací podložku, s níž otec procestoval Egypt, Siam a ještě mnohá další místa, která v posledních dvou a půl dekádách probudila jeho zájem.

Když ji přinesl, otec dýchal s obtížemi. „Piš, hochu.“

Tristan vrhl vylekaný pohled na zuřícího George, ale vzal do ruky násadku a kalamář a chystal se zaznamenat slova svého otce, která mu přerývaně diktoval: „Já, Ambrose Manton… vikomt Rathmoor, s jasnou myslí přidávám tento dodatek ke své poslední vůli.“ Otec se zarazil, aby chytil dech. „Svému nemanželskému synovi Tristanu Bonnaudovi odkazuji koně… Blue Blazes –“

„Otče!“ ostře se ohradil George. „Blue Blazes by měl připadnout Dominickovi nebo mně.“

Otec na něj vrhl ocelový pohled. „Slíbil jsem ho… loni tvému nevlastnímu bratrovi. Tristan mi ho vybral, takže by mu… měl patřit.“

George se začervenal, zatímco Tristan ta slova urychleně zapsal. Miloval Blue Blazes, který vyhrával nejvyšší ceny od chvíle, kdy ho otec koupil na aukci v Yorku. Nebylo divu, že George toho koně chtěl pro sebe, ale po pravdě bylo třeba říct, že George dostane všechno ostatní. Proto nemusel mít ještě Blue Blazes.

Neznamenalo to však náhodou, že se o něm otec v poslední vůli vůbec nezmínil? To snad není možné!

Když otec pokračoval v tom, co chce zanechat Dominickovi, Tristan se sklonil, aby skryl své zděšení. Bylo dost špatné, že se otec už dřív nepostaral o své nemanželské děti, ale že by ani o Dominicka? To nebylo správné. Potom otec odkázal několik maličkostí z cest Lisette a domek a roční rentu dvou set liber matce, kterou měl jako milenku celých dvacet let. Stále jí sliboval, že si ji vezme za manželku, ale nikdy to neudělal kvůli možnému skandálu a teď už ta možnost nemusela nikdy nastat.

Otec by měl přežít. Musí!

„Ještě jedna věc, hochu,“ zachrčel otec. „Zapiš, aby tě… Fowler začal cvičit … jako svého pomocníka.“

Když George zaklel pod vousy, Tristan rychle zapsal otcova slova. Otec léta mluvil o tom, že by se Tristan měl cvičit na správce panství pod vedením toho současného, ale Tristan se v to nikdy neodvážil doufat. Neuměl si představit nic lepšího než pracovat s Fowlerem a jednoho dne třeba starého muže nahradit.

Jakmile vše dopsal, otec to přelétl zrakem a pak uhodil na George. „Podepiš to… a pod své jméno napiš ‚svědek‘. Nikdo ten přídavek nemůže napadnout… když to podepíšeš. Jde proti tvým zájmům.“

George si zkřížil paže na hrudi. „Že? A právě proto to nepodepíšu.“

Přes otcovu tvář přelétl mazaný výraz. „Pořád ještě to… mohu přežít, hochu. Doktor už je… na cestě. A jestli přežiju… postarám se o to, abys litoval… že jsi mě neposlechl.“

To by otec mohl udělat. Kdyby se rozhodl, že prodá všechno, co není vázáno k titulu, nebo kdyby zatížil majetek velkou hypotékou, George by mohl strávit zbytek života tím, že by se vyhrabával z dluhů. A kromě toho George závisel na otci finančně až do chvíle, než vše zdědí.

Tristan zadržel dech. Pokud George neuvidí rychle se rozšiřující rudou skvrnu skrytou pod přikrývkou, mohl by tomu uvěřit.

Zvuk koňských kopyt venku rozhodl za něj. George popadl dodatek a inkoust od Tristana a podepsal to. Ale pak jen stál a zíral na ten papír.

Otec natáhl třesoucí se ruku. „Dej mi ho.“

George zaváhal.

„Dej… mi… to…,“ vymáčkl ze sebe otec, ale hlas mu zjevně slábl.

Tristan se nahnul, aby zvedl otci hlavu a natřepal mu polštář. „Vydrž, otče.“ Žaludek se mu svíral. „Pomoc už je blízko. Nemůžeš nás opustit. Nemůžeš!“

Otci se zamlžily oči. „Vezmi… ten… papír, Tristane. Slib mi… že ho předáš… Dominickovi.“

„Lež klidně.“ Tristana zamrazilo, když viděl, jak se otec pokouší mluvit.

„Slib mi to!“ pronesl otec skrz zaťaté zuby.

„Slibuju. Ale teď už nemluv.“ Tristan natáhl ruku k Georgeovi. „Dej mi to, ano? Copak nevidíš, že ho tím rozrušuješ?“

Ale George stál strnule s očima upřenýma na ten proklatý kus papíru. Vtom oba zaslechli bublavý zvuk a George prudce zvedl oči k loži. „Otče?“ Šel si stoupnout na druhou stranu otcova lože. „Otče!“

Z otcových úst vytékal pramínek krve a Tristanovi z toho zakolísal tep. „Ne, to nemůže být pravda! Ne, ne, ne… Otče!“

Vzal otcovu hlavu do rukou, ale otcovy oči byly nyní upřené na jedno místo a hruď se mu nezdvíhala.

„Musíme mu pomoct,“ pobízel Tristan George. „Musíme něco udělat!“

„Uhni!“

Tristan ucouvl. George odložil dodatek poslední vůle a silně zatřásl otcovými rameny. „Otče,“ pronesl pevně. „Zatraceně, probuď se!“

Když se otcův skelný pohled nepohnul, popadl George do ruky zrcátko z taburetky a podržel ho před otcovými ústy. Poté tiše zaklel.

„Tak co?“ zeptal se vystrašeně Tristan.

George měl obličej jakoby vytesaný ze žuly. „Nedýchá. Je mrtvý.“

„To je lež!“ Tristan se v zoufalství snažil otce oživit, poklepával ho po rukou a třel mu hrudník, ale strašidelný pohled zůstával stále stejný. Pro jednou měl George pravdu.

Tristanovi připadalo, jako by mu ztuhla krev v žilách. Otec zemřel. Už nikdy spolu nepojedou na koňské dostihy, nikdy nebudou lovit kachny ani vysokou. Už nebudou žádné lenivé večery v domku, kdy je otec bavil dobrodružným vyprávěním ze svých cest.

Tristan tvrdě potlačil slzy. Nevlastní bratr by se mu za ně posmíval, zvlášť když sám George neplakal – ačkoli zíral upřeně na otce, jako by ho chtěl oživit pouhým pohledem.

„Co budeme dělat?“ zašeptal Tristan.

„My nebudeme dělat nic. Já budu po otci truchlit a zařídím pohřeb. Ty opustíš tento dům. Ihned.“

Tristan zbledl šokem. „Nemůžeš… Přece mi nechceš bránit v…“

George zatlačil otci oči a přetáhl mu přikrývku přes tvář. „Míním si ode dneška dělat všechno, co budu chtít. Vlastním tento dům i všechno v něm.“ Vrhl na Tristana pohled plný jedu. „Takže ty odtud vypadneš a už nikdy nepřekročíš tento práh.“

Ten rozkaz nebyl zase tak nečekaný. Tristana tady v domě vítal vždy jen otec a Dom, a teď dokonce i Dominick bude váhat, aby šel proti Georgeovi.

Myšlenka na Dominicka připomněla Tristanovi jeho slib. Dom studoval na právníka, a tak věděl všechno o zákonných právech. Proto otec chtěl, aby ten dodatek k poslední vůli dal jemu.

Tristan obešel postel a vydal se k postrannímu stolku, kam George odložil papír s dodatkem, ale ten mu zastoupil cestu.

„Nech mě projít,“ požádal ho Tristan.

„Ani za nic.“

Tristanovi přeběhlo po páteři zachvění. Kdyby George ten dokument nectil…

Ne, dokonce ani George by nemohl být tak zlý. „Slíbil jsem otci, že ten dodatek předám Dominickovi. Určitě mi nebudeš bránit v tom, abych ten slib splnil.“

Jako sup krmící se na mršině se George kochal jeho nadějemi. „Jestli si myslíš, že nechám tebe a tu děvku – tvou matku –, abyste mě obrali o jediný halíř z mých peněz, tak jsi blázen.“

Děvka. Zatraceně. Tristan ta slova o své matce slýchal od George až příliš často. Strčil obličej přímo před něj. „Jestli si ještě jednou dovolíš nazvat matku děvkou, udělám z tebe fašírku.“

George si odfrkl: „To si můžeš zkusit. Vždycky jsem byl schopný tě přeprat. A to se nezměnilo.“

K čertu, to měl pravdu. Tristan se natáhl po dokumentu v naději, že tím vyvede George z míry, ale ten to očekával a hodil dodatek poslední vůle do ohně.

„Ne!“ vykřikl Tristan a obrátil se pro pohrabáč.

George ho však chytil zezadu, zavěsil se na něj a nepustil, ať se Tristan sebevíc snažil osvobodit se. „Už nikdy neuvidíš Blue Blazes, slyšíš mě?“ zasyčel George. „A rozhodně tě nenechám zacvičit na správce, dokud do toho budu mít co mluvit.“

Tristanovi se sevřelo srdce, když viděl, jak všechny jeho naděje mizí v plameni. „Otec chtěl, abych měl slušnou budoucnost.“ Byl to důkaz jeho lásky, a bůhví, že Tristan toho moc jiného neměl. „Přece nepůjdeš proti vůli umírajícího?“

Protože dokument už shořel, George odstrčil Tristana stranou. „Už mu to nemyslelo. A já rozhodně nedovolím, aby ses po celý zbytek mého života motal po Rathmoor Parku a vyvolával skandály, kdekoli se objevíš.“

Skandály. Tristan už jich byl sytý až do smrti. Díky Mantonově strachu ze skandálu se matka nikdy nedočkala slušného života. Tristan nemůže dovolit, aby George všechno zabral.

„Proč bys mi nemohl dát Blue Blazes?“ Tristan by s ním alespoň mohl závodit a podporovat rodinu tímto způsobem. „Máš spoustu dalších dobrých koní. Nepotřebuješ ještě Blue Blazes!“

„Ani bys nevěděl, co s takovým zvířetem dělat, i kdybys ho vlastnil,“ vyštěkl na něj George. „Neměl bys peníze, aby ses o něj mohl starat…“

„Mohl bych závodit…“

„Kde?“ George vrhl opovržlivý pohled kamsi za Tristana. „Opravdu si myslíš, že by závodící gentlemani dovolili, aby se takový francouzský bastard pohyboval v jejich kruzích? Tolerovali tě jenom kvůli otci.“

„To není pravda,“ vykřikl Tristan, i když se obával, že by mohla být. „Všichni říkají, že toho vím o koních hodně. Otec mi řekl, že to na jeho přátele zapůsobilo.“

„Leda tvá schopnost zavírat oči před skutečností. I kdybych dovolil, aby sis nechal toho koně, nemáš nic jiného, čím bys na ně zapůsobil,“ ušklíbl se George. „Proč myslíš, že tě otec nenechal studovat na jiné škole než místní? Věděl, že to nemá cenu. Jsi příliš hloupý na to, abys mohl dělat cokoli jiného než žít z jeho šlechetnosti, a tomu já teď učiním konec.“

Tristanovi stoupla do hrdla žluč. Jak budou žít bez každoroční renty a bez koně? Co se stane s matkou a Lisette? „Všem řeknu, co jsi udělal.“ Mohl by využít rodinné nenávisti, aby vyvolal skandál týkající se George. „To ti neprojde!“

George se zasmál. „Komu to řekneš? Sloužícím? Vesničanům? Je to tvoje slovo proti mému, a ty nejsi nic, jenom bastard. I kdyby ti věřili, vědí, čí peníze je živí, takže si nedovolí jednat proti mně.“

„Dominick by mohl,“ odsekl Tristan a sevřel ruce v pěst. „On to tak nenechá. Spálil jsi i jeho dědictví.“

„O svého vlastního bratra se postarám,“ pronesl ledově George. „Mohl jsem napadnout ten dodatek i legální cestou a stejně bys žádné peníze neviděl.“

„Potom jsi to nemusel spálit,“ kontroval Tristan.

George pokrčil rameny. „Takhle nemusím čekat celé měsíce, než by proběhl soud. A proto bude Dom stát při mně – protože potřebuje peníze na živobytí. Určitě nepůjde proti mně kvůli tobě a tvé rodině.“

„Zapomeň na soudy. Pořád jsem tvoje krev a Lisette taky.“

George ztuhl. „Jenom kvůli souhře okolností tvého narození. Pro mě nejsi ničím. A teď chci, abys okamžitě vypadl z tohoto domu.“

Když Tristan zůstal stát, George se kolem něj protáhl na chodbu. „Huckere!“

Tristan se celý napjal. Ten Georgeův drsný poskok přišel vždycky na první zavolání. John Hucker se opravdu za několik okamžiků objevil ve dveřích.

„Doktor ještě nepřijel, pane…“

„Teď už mě můžeš oslovovat ,můj pane‘,“ poznamenal George.

Zdálo se, že to otřáslo dokonce i Huckerem. Pohlédl za Tristana na lože. „Jistě.“

„Odveď tohohle bastarda, ať ho tu nevidím,“ pokračoval George. „Nechci ho mít blíž než míli odtud.“

„Ano, můj pane.“ Hucker napřímil ramena a přistoupil k Tristanovi s odstrašující prázdnotou ve výrazu. „Tak pojďte, hochu. Slyšel jste pána… Chci říct, jeho lordstvo.“

Tristan se na George zašklebil. „Nevidíme se naposledy. Postarám se, abys zaplatil za to, cos udělal, i kdybych na to měl obětovat zbytek života.“

„Odveď ho odsud!“ přikázal George Huckerovi.

Hucker vzal Tristana za paži, ale ten se mu vytrhl. „Už jdu,“ řekl a vyrazil na chodbu.

Jak scházel ze schodů, ozvěna každého jeho kroku jen zvyšovala jeho hněv. K čertu s Georgem i s Huckerem! A k čertu i s otcem, který zanedbával péči o své potomky, dokud nebylo příliš pozdě.

Tristan se okamžitě zastyděl. Co to s ním je, že se zlobí na otce, jehož mrtvola nahoře v ložnici ještě ani nevychladla? Nic z toho nebyla otcova vina. Vinný byl jenom George, nikdo jiný než George.

Když vyšel ven, očekával, že ho Hucker nechá odejít samotného, ale ten hnusný patolízal šel stále krok za ním a kýval přitom lucernou.

„Nemusíš za mnou běžet jako pes až domů,“ zabručel Tristan. „Měsíc svítí dost na to, abych viděl na cestu. Nech už mě zatraceně být.“

„Jestliže jeho lordstvo řeklo, že vás chce mít míli od svého sídla, pak se musím ujistit, že to opravdu ta míle bude.“

„Nemám náhodou vyndat metr, aby sis to mohl poměřit?“ ušklíbl se Tristan.

Hucker neodpověděl, ale tvrdohlavě se držel vedle něj po celou cestu přes trávník.

Hucker kdysi býval slušnější člověk. Tehdy pracoval pro otce jako správce domu. George bydlel na internátní škole a Dom byl ještě doma. Hucker jim oběma podstrkával pamlsky, když se vydávali za dobrodružstvím do jeskyní u Flamborough Head. Naučil Tristana základy účetnictví a v útlém věku osmi let mu podstrčil první doutník.

Potom se však po dokončení studia v Harrow vrátil domů George. Když otec odcestoval na jednu ze svých cest, jmenoval George svým zástupcem, a ten povýšil Huckera na svého osobního tajemníka. Tím se všechno změnilo.

Nyní byl Hucker stejně zlý jako George. Dom s oblibou říkal, že se Hucker od George nakazil a není pravděpodobné, že by se kdy vyléčil.

„Nechápu, jak pro něj můžeš dělat,“ poznamenal Tristan. „Je to podvodník a lhář.“

„Je to můj pán. A tak dělám, co se mi řekne.“ Hucker na něj vrhl vychytralý pohled. „A kdybyste byl moudrý, udělal byste taky to, co se vám řekne. Z toho, že půjdete proti němu, nic dobrého nekouká. To už byste měl vědět.“

„Takže podle tebe bych měl zapomenout, že mě obral o dědictví a že se chystá zničit mou rodinu?“

Hucker se ho ani nezeptal, co tím chce říct. „Jste bastard. To vám nedává moc šancí. Tak je to prostě na světě zařízené.“

Tristan byl zvyklý na to, že mu říkají bastard, ale fakt, že to Hucker může tak chladně konstatovat, mu nadzvedl mandle. Právě míjeli stáje a Tristan se celý napjal. Tam byl Blue Blazes. Jeho Blue Blazes. To nebylo spravedlivé. Nic z toho nebylo spravedlivé, zatraceně!

Došli do poloviny cesty k jejich domku, než ho Hucker konečně opustil. Tristan šel ještě tak daleko, až se dostal z dohledu toho darebáka. Možná by měl počkat, až přijede Dominick, aby mu sdělil, co George udělal.

A co potom? George měl pravdu, že Dom bude muset stát na straně vlastního bratra. Neměl na výběr. Dokud bude stát při Georgeovi, bude v bezpečí. Proto jim nebude moct nijak pomoci. Neměl žádný svůj majetek.

Což znamenalo, že Tristan a jeho rodina budou hladovět. Domek patřil k Rathmoor Parku stejně jako většina věcí uvnitř. Krucinál, když bude George chtít, může je vyhodit třeba zítra.

Jak budou žít? Kam půjdou?

Lesem se k němu donesly zvuky houslí a vytrhly ho z chmurných myšlenek. To hráli Cikáni nebo – jak si rádi říkali – Romové. Protože otec sám měl také kočovného ducha, dovoloval jim tábořit na jeho pozemcích, ale to se nepochybně změní, jakmile se panství ujme George. I je vykopnou, pokud ne hned zítra, tak brzy. Asi by je měl varovat.

Vydal se přes les k jejich táborovým ohňům. Alespoň jeho kamarád, koňský handlíř Milosh Corrie, by mohl pochopit nespravedlnost toho, že Tristan přišel o Blue Blazes. Milosh uměl ocenit krásu i ducha takového zvířete.

Zatracený George! Dobrá, třeba by si Tristan nikdy nemohl dovolit takového koně chovat, ale pořád ještě by ho mohl prodat za dobrou cenu Miloshovi a potom…

Tristan se zarazil v půli kroku. Milosh by určitě s radostí takového skvělého koně koupil. A Tristan by měl peníze – nejspíš dost na to, aby měli z čeho žít, než si najde nějakou práci. A ten kůň byl právoplatně jeho, ať si George říká, co chce. Kdyby si ho Tristan vzal, jenom by tím ctil otcovo přání.

A mohl by to provést, aniž by ho z toho někdo podezříval. Podkoní teď budou na večeři. Mohl by se vrátit a odjet na Blue Blazes, dokud jsou ještě pryč. Když nechá dveře stáje otevřené, budou si myslet, že kůň utekl.

Mohlo by to vyjít… ale pouze když se za tím vydá hned teď. A pouze když přesvědčí Miloshe, aby koupil koně, kterého bude celý svět pokládat za kradeného.

Slíbil jsem ho… loni tvému nevlastnímu bratrovi. Tristan mi ho vybral, takže by mu… měl patřit.

Otcova slova rozhodla. K čertu s celým světem a jeho nespravedlivými zákony. Blue Blazes je jeho, zatraceně. Takže jenom on má právo rozhodnout, jak s tím koněm naložit.

Za hodinu Tristan sledoval, jak Milosh oceňuje jeho koně. Cikán už Blue Blazes viděl, ale nikdy ne dostatečně blízko ani dostatečně dlouho, aby si o něm udělal svůj názor.

Milosh vrhl na Tristana tázavý pohled. „Je tvůj? Otec ti ho dal?“

Bylo na čase přiznat, co provedl. Odmítal, aby kvůli tomu kamarád riskoval život. Milosh se musel všechno dozvědět.

Rychle mu převyprávěl večerní události. Milosh zamumlal několik slov v romštině. Tristan něco z toho pochytil, protože trávil s Cikány hodně času, a tak porozuměl slovům „lehkovážný hlupák“.

Tristan hleděl upřeně na muže, který byl pouze o dva roky starší než on, avšak byl už šikovným obchodníkem a uměl to s koňmi lépe než kdokoli jiný, jehož kdy Tristan znal. „Můžu Blue Blazes zase vrátit, jestli myslíš. Můžu ho nechat blízko stájí, aby ho podkoní brzy našli.“

Zdálo se, že to Miloshe zarazilo. Zjevně měl o Blue Blazes zájem. „Tvůj nevlastní bratr by pověsil každého, u koho by Blue Blazes našel.“

„Tak potom se přičiň, aby tě nenašel. Sbalte se za ranního úsvitu. Stejně budete muset odjet – George vás tu rozhodně nenechá. Než si uvědomí, že se kůň ztratil, budeš ty i se svými lidmi daleko, ale nikdo nebude mít podezření, protože všichni vědí, jak George Cikány nesnáší.“

„Budou si myslet, že jsme toho koně ukradli.“

„Budou si myslet, že jsem ho ukradl já, ale nebudou to moct dokázat, protože Blue Blazes zmizí.“

Milosh si projel vousy na bradě a znovu si prohlédl koně. „Víš jistě, že tě nikdo neviděl, jak si ho bereš…“

Tristan si vzpomněl, že slyšel nějaký hluk u stájí, když z nich vyjížděl, ale hned na to zapomněl. Byl to určitě jenom pes. „Ano, jsem si jistý. Jinak by z toho byl povyk a křik. A kromě toho mě Hucker doprovodil osobně až za hranice pozemku. Jestli se něco stane, bude George obviňovat v první řadě jeho.“

Milosh stiskl rty do úzké čárky. „Hucker o tom prostě bude lhát.“

„Myslíš jako Georgeovi?“

„Georgeovi, kvůli Georgeovi. Huckerovi se nedá věřit.“

Znělo to natolik přesvědčivě, že se Tristan zarazil. „Proč to říkáš?“

Milosh od něj odvrátil pohled. „Víš, že je to pravda.“

„Ano, ale vypadá to, jako bys měl tu zkušenost z první ruky.“ Tristan si zkoumavě prohlížel Miloshův obličej. „Pokud víš, kdy Hucker kvůli Georgeovi lhal o něčem důležitém, zvlášť pokud je to něco, co bych mohl proti Georgeovi použít…“

„Kolik za toho koně chceš?“ zeptal se bez obalu Milosh.

Tristan se na něj upřeně zahleděl, ale Milosh mu zjevně nechtěl nic vysvětlovat. Cikáni umí být pěkně tajnůstkářští, dokonce i vůči lidem, které mají rádi. Koneckonců Tristan byl jenom gadžo – nepatřil k nim.

Tristan zamumlal jakousi kletbu. „Dvě stě padesát liber. Má hodnotu pěti set, takže na něm stejně hodně vyděláš.“

„To jenom v případě, že by lidé znali jeho rodokmen, ale já ho nemůžu prodat jako Blue Blazes. A potom je tu riziko, které na sebe beru tím, že ho budu mít v držení, dokud se nedostanu dost daleko, abych si byl jistý, že potenciální kupec neslyšel o jeho zmizení.“ Vychytrale se podíval na Tristana. „Zaplatím ti sto padesát a ani o halíř víc. A to jenom proto, že jsi to ty.“

„A protože to bude jako ťafka do tváře George i Huckera.“

Milosh na to upjatě přikývl.

Se sto padesáti librami by mohl podporovat rodinu aspoň dva roky a zatím by si našel práci.

Vrhl poslední toužebný pohled na koně, kterého by si moc rád ponechal, ale potom podal Miloshovi ruku. „Dojednáno.“

Milosh si s ním potřásl. „Doufám, že toho nebudeš litovat.“

„Nebudu. Musím se postarat o matku a Lisette. Protože jakmile bude George prohlášen otcovým dědicem, nebudeme mít nic a nebudeme mít kam jít. A to nesmím dopustit.“

Další večer už vystřízlivělý Tristan stál na pobřeží u Flamborough Head s matkou a sestrou. Hrál a prohrál. Pořád ještě měl peníze, které mu dal Milosh, ale nyní prchal spolu se svou rodinou, aby si zachránil život. Protože to nebyl pes, co zaslechl u stájí – byl to někdo, kdo identifikoval Tristana, že toho koně ukradl.

George propátrával celé okolí a hledal jeho i Blue Blazes. Matku a Lisette přitom vyhodil z domku, takže museli použít část peněz na tajnou přepravu do francouzského Biarritzu. Odtud se chtěli pustit po zemi do Toulonu, kde žila matčina rodina. George se totiž snažil Tristana chytit, aby ho nechal pověsit.

Tvrdě polkl, když viděl matčin smutkem poznamenaný výraz. Přišla o svůj domov i opravdovou lásku během jediného dne a on byl zodpovědný alespoň za polovinu toho všeho.

Lisette ho vzala za ruku a stiskla ji. „Bude to v pořádku, Tristane,“ zašeptala. „Dom říká, že nám bude bez přestání psát, aby nás informoval, co je nového. A jednoho dne se určitě budeme moct vrátit.“

Tristan se nahrbil. To bylo nejhorší ze všeho. Dom se nepostavil na stranu George, ale na jejich – a přišel o všechno. A to všechno kvůli Tristanově zbrklé krádeži.

Ne, zatraceně! Kvůli tomu, že jejich nedbalý otec se nenamáhal, aby přepsal poslední vůli po Dominickově narození. Proto mohl George spálit dodatek a nechat Dominicka i ostatní bez haléře v kapse. I kdyby Tristan neukradl koně, George by je vykopl z jejich domu. Stejně by nakonec museli opustit domek a všechno tam nechat, jen by se to možná událo o něco později.

A ačkoli by mohli zůstat v Anglii, co by jim to přineslo dobrého? George by nikdy nedovolil Dominickovi, aby jim dal nějaké peníze, takže by stejně nic neměli.

Vzpomněl si na otcova slova: Na tobě teď je… postarat se o tvou matku a sestru. Teď jsi… hlava rodiny.

Ano, a on udělal to, co musel, aby mohli přežít, dokud si nenajde práci. Jediný skutečný darebák tady byl George.

Napřímil ramena a pohlédl přes vodu, která je brzy bude dělit od jediného domova, jejž znal. Ale na tom nezáleží. On to vydrží. Oni všichni to vydrží, i kdyby musel makat jako barevný, aby to zvládli.

Nikdo už nepomůže jemu ani jeho rodině. Bude se muset naučit, jak se pohybovat co nejlépe v tom hloupém, zrádném světě. Bude se muset naučit bojovat a vítězit.

Potom by se jednoho dne se všemi nově získanými dovednostmi mohl vrátit do Yorkshiru. A pokud to zvládne, George by se měl mít na pozoru. Protože Tristan nechá svého zlotřilého bratra zaplatit za všechno zlé, i kdyby to bylo to poslední, co kdy udělá.

1

Londýn

Únor 1829

Když drožka zastavila, lady Zoe Keaneová odhrnula stranou závoj a vyhlédla zašpiněným okénkem, aby si prohlédla budovu stojící naproti Královskému divadlu v Covent Garden.

To nemůže být Mantonova detektivní kancelář. Proboha, tenhle dům je pro slavné Vévodovy muže příliš jednoduchý a obyčejný. Nestojí tu připravení žádní koně, aby vyrazili za nebezpečným posláním, a není tu ani žádný zlatem provedený nápis.

„Víš určitě, že tohle je jejich kancelář?“ zeptala se lokaje Ralpha, když jí pomáhal ven z drožky.

„Ano, má paní. Tohle je adresa, kterou jste mi dala: Bow Street 29.“

Protože se jí do tváří zakousl ostrý chlad, upravila si opět závoj přes obličej. Nikdo ji nesměl poznat, jak vchází do kanceláře plné mužů, a zvlášť ne do této. „Nějak to nevypadá podle mého gusta.“

„Ani bezpečně,“ dodal lokaj, zatímco se ostražitě rozhlédl po drsném sousedství. „Kdyby váš otec věděl, že jsem vás dovedl do takové nuzné části města, hned by mě vykopl ze dveří, opravdu.“

„To ne. Já bych to nikdy nedovolila.“ Jak matka říkávala, dámě se dostane toho, co si žádá, pokud to řekne s patřičnou autoritou… třebaže se jí kolena pod vlněnou sukní klepou. „A kromě toho, jak by na to přišel? Doprovázel jsi mě na procházku do St. James Parku, to je všechno. Nic jiného se nikdy nedozví.“

Ani nesmí, protože by mu určitě hned došlo, proč jeho dcera vyhledává detektivy. A potom by jako bývalý major nasadil tvrdá opatření, jak ji udržet doma zavřenou.

„Nebudu tady dlouho,“ vysvětlovala Ralphovi. „Snadno se vrátíme domů na večeři a nikdo o tom nebude mít ani tušení.“

„Když to říkáte, má paní.“

„Opravdu oceňuju, že to pro mě děláš. A rozhodně si nepřeju dostat tě do problémů.“

Povzdychl si. „Já vím, má paní.“

Zoe to tak skutečně myslela. Ralpha, který jí sloužil jako osobní lokaj od matčiny smrti loni v zimě, měla ráda. Od začátku Zoe litoval jako „ubohého sirotka bez matky“. A pokud toho občas bezostyšně využila, bylo to jenom proto, že neměla na vybranou. Čas se jí krátil. Celé měsíce musela čekat, než ji otec přivezl společně s tetou do Londýna, kde si mohla zařídit tuto tajnou schůzku.

Vystoupili po schodech a Ralph zaklepal na dveře. Potom čekali. A čekali. Upravila si plášť, přehodila kabelku do druhé ruky a sklepala sníh z bot.

Konečně se dveře otevřely a v nich se objevil vyzáblý mužík v nemoderním kabátci z kobaltově modrého hedvábí a fialové vestě, kterou měl oblečenou nejspíš naruby.

„Pan Shaw!“ zvolala udiveně, i když byla potěšená tím, že se s ním znovu vidí tak brzy.

Pohlédl jí do zahaleného obličeje. „Znám vás, madam?“

„Oslovujte ji ,má paní‘,“ opravil ho Ralph.

Zatímco se pan Shaw naježil, Zoe se do toho vmísila. „Nebyli jsme si představeni, pane, ale viděla jsem vás včera večer v Mnoho povyku pro nic a podle mě jste byl senzační. Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by hrál Dogberryho s takovým citem.“

Jeho chování se změnilo. „A kdo byste mohla být vy?“

„Jsem lady Zoe Keaneová a mám se setkat s Vévodovými muži dnes ve tři odpoledne.“

Nebyla to zase tak moc velká lež. Před několika měsíci přistihla tyto známé detektivy, jak chystají podvodnou krádež, aby se jim podařilo zajmout únosce. Výměnou za její mlčení souhlasili, že jí někdy v budoucnu vypomohou.

A ta budoucnost právě nastala.

Jenom doufala, že si to pamatují. Majitel Dominick Manton a jeden z jeho mužů – Victor Cale – vypadali jako spolehliví lidé, kteří ctí své sliby.

I když Tristan Bonnaud…

Strnula. Ten otravný lump ji tehdy chytil nepřipravenou, a to ona nesnášela. Dokonce ani nechtěl souhlasit s jejich domluvou! Radši ani nemyslet, co by udělal, kdyby to záleželo jen na něm.

„Dohlížíte tady na vyšetřování?“ zeptala se pana Shawa, který jí i nadále blokoval cestu dovnitř.

Ušklíbl se. „Bohužel ne. Protože ‚celý svět je scéna‘1, jsem zaměstnán tady i v divadle. Tady pracuju jako majordom a občas i úředník pro pana Mantona.“

1 William Shakespeare: Jak se vám líbí, překlad E. A. Saudek – pozn. překl.

Proboha. Jenom doufala, že není podrobně seznámený se seznamem schůzek svého zaměstnavatele. „V tom případě byste mě mohl třeba ohlásit.“ Když ztuhl, kvapně dodala: „Byla bych tím velice poctěna. Jaká škoda, že jsem netušila, že tady budete, protože bych si přinesla program, abyste mi ho podepsal.“

Podle toho, jak zvedl obočí, to nejspíš poněkud přehnala. „To je skutečně škoda,“ ušklíbl se, ale pustil je dovnitř.

Zoe si svlékla plášť, odložila klobouk se závojem a prohlížela si halu. Ta už vypadala mnohem víc tak, jak očekávala: jednoduchý, ale elegantní mahagonový nábytek, krásný, ale nepříliš drahý španělský koberec a pěkné, světle žluté damaškové závěsy. Výzdoba mohla být sice trochu nápaditější – například nějaké staré dýky na stěnách –, ale ona měla vždycky v oblibě víc dekorací než jiní lidé. A kromě toho se v novinách dalo najít dost příběhů o odvážných Vévodových mužích, aby to vyrovnalo jakýkoli nedostatek ozdob v jejich kancelářích. Povídalo se o nich, že dokážou najít kohokoli, ať je kdekoli. Z celého srdce doufala, že je to pravda.

„Nemyslím, že by tu pánové nyní byli.“ Pan Shaw hleděl na vchodové dveře s podivně toužebným výrazem. „Museli na vaši schůzku zapomenout. Možná byste se měla vrátit později.“

„Ale to není možné!“ vyhrkla.

Když se na ni podezřívavě zadíval, stáhla se. Proč musí vždycky vyhrknout první věc, která jí přijde na mysl? Ať se sebevíc snažila chovat se tak, jak ji to učila matka, občas jí ujelo něco, co ji napadlo, a k čertu se všemi důsledky.

Škubla sebou. Ani k čertu nesmí používat. Dámy si takové slovo nesmí ani myslet, zatímco otcové ho používali pravidelně, když učili své dcery, jak se starat o panství, aby to uměly, až ho zdědí. Přerývaně se nadýchla a sladce dodala: „Neumím si představit, že by slavní Vévodovi muži mohli zapomenout na schůzku. Možná někdo přišel domů zadem.“ Poté co tolik riskovala, aby k nim mohla zajít, se jí chtělo křičet při představě, že bude odmítnuta kvůli tomu, že by nikdo z nich nebyl doma.

Vzdychl si. „Počkejte tady. Podívám se, jestli tu někdo není.“ Zdolával schody podobně, jako se pavouk souká po pavučině.

Jakmile byl z doslechu, Ralph zabručel: „Pořád nevím, proč se chcete sejít s detektivy. Váš otec by rád zjistil všechno, co byste si přála vědět.“

Ne, to by neudělal. O tom už se přesvědčila. „Neboj se. Není to nic, kvůli čemu by ses dostal do problémů.“

Jednalo se pouze o celou její budoucnost, ale to nemohla Ralphovi říct. Žádný sloužící se o tom nesměl nikdy dozvědět.

Za ní se otevřely dveře. „Tak se podíváme, koho tu máme.“

Strnula. Ten hlas by poznala kdekoli. Ach zatraceně, proč to musí být zrovna on?

Připravila se na boj a otočila se čelem k panu Bonnaudovi… a zůstala bez dechu.

Tohle nebyl pan Bonnaud, s nímž se setkala v lesích blízko zámku Kinlaw, kde vymámila na Vévodových mužích ten slib. Tehdy měl hruď jako sud, byl břichatý a vypadal hrubě – se sklopeným kloboukem a vousy, které mu zakrývaly téměř celý obličej.

Aha, nejspíš pracoval v převleku.

Bylo to opravdu účinné. Protože muž, jenž teď stál před ní, nebyl vůbec obtloustlý, zarostlý nebo špatně oblečený. Byl štíhlý, hezký a módně oděný, pokud člověk může nazvat střízlivý jezdecký oblek z tmavě šedé vlny, obyčejnou vestu, úzké kalhoty a jezdecké boty módním ustrojením.

I když žádná žena by se nad jeho oblečením nepozastavovala, protože měl tak široká ramena a svalnatá stehna. Stůjte při ní všichni svatí!

Potom sundal vysoký šedý klobouk a objevila se hustá kštice černých kudrlin hodných řeckého boha. Zoe potlačila obdivný povzdech. Kombinace jeho aristokratického nosu a jemně řezané brady s těmito vlasy byla ohromující. Naprosto ohromující.

Není divu, že jeho jméno bylo tak často spojováno s krásnými herečkami a tanečnicemi. Se svýma zářivě modrýma očima a svůdně tvarovanými ústy trávil nejspíš polovinu času v posteli s poddajnými ženami.

Proklínala svou divokou představivost i obrazy, jež se jí objevily v mysli. Ani na to by neměly ženy myslet. Pohlédl na ni zblízka a v jeho nádherných očích se objevilo poznání. „Lady Zoe,“ uklonil se jí.

„Dobré odpoledne, pane Bonnaude.“

Zvedl jedno obočí. „Konečně jste se rozhodla požádat nás o laskavost, že?“

S kradmým pohledem na Ralpha, který zvědavě sledoval jejich hovor, pravila: „Ano, ráda bych něco probrala s vámi a vaším kolegou.“

Právě tehdy se vrátil pan Shaw. „Ach, tady jste, pane Bonnaude. Je s vámi i pan Manton?“

„Spojuje právě nějaké rozvázané konce, abych tak řekl, ale zakrátko se vrátí.“

„Chápu, jako obvykle. ‚Čas odhalí, co přetvářka chce skrýt.2‘“ Pan Shaw kývl směrem k ní. „Tato dáma tvrdí, že má schůzku s… ehm… Vévodovými muži.“

2 William Shakespeare: Král Lear, překlad Martin Hilský – pozn. překl.

Shakespearův citát vyvedl Zoe z míry. Jak by mohl pan Shaw uhádnout, že něco skrývá?

Pohlédla ustaraně na pana Bonnauda a byla připravena na cokoli. On však měl tu drzost, že na ni mrkl, což ji překvapilo – až jí po páteři proběhlo zachvění, které se nedalo vyjádřit slovy.

„To opravdu má,“ prohlásil s vesele jiskřícíma očima, „už dlouho. Nemějte obavy, Shawe – vidím, že už jste netrpělivý, abyste mohl odejít na zkoušku. Já se o lady Zoe postarám.“

„Děkuju vám, pane,“ odtušil pan Shaw a vyběhl ze dveří.

„Chápu to dobře, že pan Shaw není tak nadšený svou prací majordoma jako herectvím?“ zeptala se Zoe.

„Přesně tak. Dobře to dokazuje i fakt, že jeho pravé příjmení je Skrimshaw, ale on trvá na tom, abychom ho oslovovali jeho divadelním pseudonymem.“

„Ach! To je trochu zvláštní! Ačkoli nemůžu říct, že bych mu to vyčítala. Je výtečný herec. Tímhle zaměstnáním jen ztrácí čas.“

„To nám moc rád říká i sám, ujišťuji vás.“ Pan Bonnaud pokynul rukou směrem ke schodům. „Mohli bychom se přemístit do kanceláře?“

Ralph vyskočil, ale Zoe se kvapně ozvala: „Počkej tady na mě, Ralphe.“

„Ale, má paní…“

Podala mu plášť a klobouk. „Já už jsem se s panem Bonnaudem i jeho kolegy potkala a ujišťuji tě, že jim můžu důvěřovat.“

Některým určitě ano, i když to vypadalo, že zrovna narazila na toho, u něhož si tím nebyla jistá. Na tom však moc nezáleželo. Byla dostatečně zoufalá, aby vzala zavděk i panem Bonnaudem.

Zvedla sukně a vydala se po schodech nahoru. Cítila, že mladý muž jde o schod za ní. Teprve když dorazili na podestu a bylo jisté, že je Ralph už nemůže slyšet, ozvala se potichu: „Dala bych přednost tomu, počkat, až bude přítomný i vedoucí Vévodových mužů.“

„Opravdu?“ ušklíbl se. „Tak potom mi dovolte, abych vám dal jednu radu. Pokud si nechcete Dominicka rozhněvat, přestaňte nám říkat ‚Vévodovi muži‘. Nesnáší, když lidé mluví o podniku, který sám vybudoval, jako o něčem, co má patřit mezi značný majetek Jeho Milosti.“

To je zvláštní. „Člověk by si myslel, že mu bude to spojení s vévodou vyhovovat.“

Pan Bonnaud si odfrkl. „Ne každý zbožňuje vaše kruhy, má paní.“

Pohrdání v jeho hlase ji podráždilo, zvlášť kvůli tomu, proč tu byla. „Proto jste se mě pokusil zastřelit, když jsme se minule setkali?“ Ještě pořád ji trápilo, jak se mu ji podařilo vynervovat a jak v tom pokračoval, i když už bylo jasné, že to nemyslí vážné.

„Nepokusil jsem se vás zastřelit. Jenom jsem hrozil, že vás zastřelím.“

„Třikrát. A poprvé jste mi mával pistolí před obličejem.“

„Nebyla nabitá.“

Zarazila se na schodech a zamračila se na něj. „Takže jste mě úmyslně strašil, abych se bála o život?“

Domýšlivě se na ni uculil. „Zasloužila jste si to. Neměla jste se hnát za muži, kteří domněle pronásledovali zloděje.“

Zamračila se, protože cítila, jak jí na tváře stoupá ruměnec. Zatraceně, nemá se přece za co stydět! „Měla jsem k tomu dobrý důvod.“

Učinil další krok nahoru, takže se k ní dostal až příliš blízko. „Povězte mi o tom!“

Pohled do jeho očí byl jen nepatrně bezpečnější než pohled do ústí hlavně jeho pistole před několika měsíci. Dobré nebe, ten byl ale vysoký. Přestože stál dva schody pod ní, viděl jí snadno do očí. Dělalo to s ní podivné věci.

Zvedla bradu. „Neřeknu už nic, dokud tu nebude váš bratr. Pro případ, že byste mi opět hrozil zastřelením.“

V očích se mu objevilo veselí. „To dělám jenom tehdy, když se pletete do věcí, do nichž vám nic není.“

„Nechápete to. Musela jsem…“

„Tiše,“ nařídil jí a naklonil hlavu na stranu.

Právě když chtěla protestovat proti jeho aroganci, zaslechla dole pod schody nějaké hlasy.

„Dom je tady,“ poznamenal pan Bonnaud a kývl hlavou směrem nahoru. „Takže pokud nechcete, aby si myslel, že tady flirtujeme na schodech, měla byste pokračovat do jeho kanceláře.“

Zamrkala. „Flirtujeme? Vy mluvíte o flirtování?“ Prudce vyšla těch několik posledních schodů. „S vámi bych neflirtovala ani za milion let.“ To tedy ne. Určitě ne!

Jeho tichý smích, ozývající se za ní, usvědčoval její slova ze lži. „Nikdy neříkejte nikdy, má paní. Takový slib se vám vrátí jako bumerang a praští vás pořádně do zadku. Což by byla škoda, protože ho máte moc pěkný.“

Proboha, on jí zírá na pozadí!

Jak si to může dovolit? A jak o tom před ní může mluvit jako o… zadku?

V té chvíli už procházeli dlouhou chodbou. Obrátila se, aby ho přísně setřela. Ale při pohledu na jeho potměšilý výraz se zarazila. Zcela zjevně se ji snažil vyprovokovat, ten kluzký ďábel, stejně jako když jí hrozil pistolí.

Ale tentokrát se mu to nepovede. Vrhla na něj lítostivý úsměv. „A to jsem slyšela, že jste vůči slabšímu pohlaví vtipný a okouzlující, pane Bonnaude. Moc mě mrzí, že jsem zjistila, že skládáte dámě tak nevkusné poklony.“

Ačkoli mu ústa poněkud ztuhla, stále ještě si ji měřil bezostyšně drzým pohledem. „Důležité slovo je dáma. A protože se zdá, že vy jste dáma pouze podle titulu, neboť strkáte nos, kam nepatří…“

„Lady Zoe?“ ozval se pan Manton, který se objevil nad schody.

Ach, díky bohu, že se objevil a ona už nebude muset dál jednat s jeho drzým nevlastním bratrem. Nabídla mu ruku. „Pane Mantone. Moc ráda vás zase vidím.“

Střelil zastřeným pohledem po panu Bonnaudovi a potřásl jí rukou. „Naštěstí za mnohem příznivějších okolností než minule.“

Zářivě se usmála, neboť si byla vědoma pohledu pana Bonnauda spočívajícího na ní. „Ráda jsem slyšela, že vy a vaši vyšetřovatelé jste nakonec ty opravdové darebáky přemohli.“ Tak, to znělo dokonale srdečně jako od skutečné dámy, přestože pan Bonnaud řekl, že jí není. „A byla jsem také potěšena, když jsem se dozvěděla, že se jim dostalo spravedlnosti, jakou si zasloužili.“

„Máte pravdu. Oceňujeme vaši diskrétnost v celé té věci, to vás ujišťuju.“

Rozbušilo se jí srdce. „Takže se pamatujete na svůj slib?“

„Samozřejmě. A co víc, jsem poctěn, že ho mohu splnit.“ Ukázal směrem k otevřeným dveřím. „Ale probereme to raději v mé pracovně.“

„Děkuju vám.“ Když vešla dovnitř, cítila, že Mantonův bratr opět jde hned za ní a bezpochyby zase zírá na její pěkný „zadek“.

Jen ať si civí. Když teď věděla, že to dělá jenom proto, aby ji vyprovokoval, odmítala se tím nechat vyvést z míry. Takhle to neznamenalo, že by tím zamýšlel něco nekalého. Měl přece řadu krásek, které ho pronásledovaly po celém Londýně, a ona nebyla všeobecně pokládána za krásku.

Ano, muži s ní flirtovali, ale to se dalo očekávat. Byla koneckonců bohatá a měla zdědit značné jmění. Zoe by však byla raději, kdyby s ní flirtovali kvůli tomu, že ji pokládají za zajímavou, a kromě toho by jí ani nevadilo, kdyby ji obdivovali kvůli jejím ženským přednostem.

Anglické gentlemany však bohužel většinou nepřitahovaly ženy s olivovou pletí a cizokrajnými rysy, přestože matka vždy vychvalovala její „exotický“ vzhled. A její teta, matčina sestra, si zoufala nad tím, jak se obléká, a tvrdila, že má příliš mnoho ozdob ve srovnání se slušnými dívkami z dobrých rodin.

Zoe si povzdychla. I kdyby panu Bonnaudovi nic z toho nějakým zázrakem nevadilo a shledával ji přitažlivou, nečinilo by to žádný rozdíl. Nezdálo se, že by zrovna on toužil po manželství. A u ní bylo příliš mnoho v sázce, než aby se zajímala o podobné muže – o hejsky, darebáky a svůdníky, navzdory tomu, jak byli hezcí a smělí.

„Tak,“ pravil pan Manton, když jí pokynul k židli a sám se usadil za psacím stolem, „co potřebujete od Mantonovy detektivní kanceláře?“

Pan Bonnaud obešel stůl, opřel se o nejbližší stěnu a probodával ji záhadným pohledem.

Pohlédla na pana Mantona a zarazila se před obludností toho, co jim chce svěřit. Na kratičký okamžik se svým rozhodnutím váhala. Kdyby komukoli z nich někdy uklouzla třeba jen desetina z toho, co se jim chystala svěřit, měla by po budoucnosti a rodinné sídlo Winborough by bylo navždy ztraceno.

„Má paní?“ pobídl ji pan Manton. „Proč jste přišla?“

Ale mohla by být ztracena navždy také proto, kdyby je do všeho nezasvětila. Opravdu neměla na výběr.

Sevřela v dlaních taštičku a snažila se uklidnit. „Potřebuju, abyste našli mé pravé rodiče.“

2

Tristan na ni chvíli civěl, pak se rozesmál. Když se k němu Dom i lady Zoe obrátili, vyrazil ze sebe: „Ach, vy jste to myslela vážně, že?“

Zvedla pohrdavě svůj malý, pěkný nosík jako pravá aristokratka, kterou byla. „Naprosto vážně, ujišťuji vás.“

Dom na něj vrhl uklidňující pohled. „Nejspíš byste nám to měla vysvětlit, má paní.“

Tristan zkřížil paže na prsou. „Jestli můžete. Co jsem naposled slyšel, tak vaše ‚pravá‘ matka zemřela a váš ‚pravý‘ otec žije na svém panství v Yorkshiru. Ačkoli předpokládám, že nyní je v Londýně, protože vy nás tady krmíte svými nesmysly.“

Bůh ho ochraňuj před pošetilými mladými dámami z vysokých kruhů. Protože nemají na práci nic jiného než navštěvovat plesy a flirtovat, vytvářejí si dramatické tragédie, aby tím vynahrazovaly fakt, že se nudí.

Když se naježila, Dom zamumlal: „Tristane, pokus se nebýt hrubý.“

„Já jenom konstatuju fakta. Kvůli lehkomyslnosti této dámy musíme ztrácet čas, abychom uspokojili její směšné podezření.“

Sám si jen stěží mohl dovolit plýtvat časem. Od chvíle, kdy mu Dom a vévoda vyjednali bezpečný návrat do Anglie, se Tristan v duchu neustále zaobíral vymýšlením pomsty pro George. Stále hledal něco, co by toho hajzlíka zničilo. V Londýně nic neobjevil, a proto potřeboval pátrat v okolí Ashcroftu a Rathmoor Parku. A možná také najít Miloshe, protože ten koňský handlíř před lety naznačil, že ví o nějakém tajemství týkajícím se právě George.

„Slíbili jsme lady Zoe, že jí pomůžeme,“ připomněl mu Dom.

„Při zjevně frivolním honu za větrnými mlýny,“ odtušil tvrdě Tristan. „To, co po nás chce, nás jen zdrží, i když už teď máme víc případů, než můžeme zvládnout. Dobře placených případů, měl bych podotknout.“

„Pokud se jedná o peníze,“ vložila se do toho, „tak vám za to chci zaplatit.“

To je oba zarazilo.

„Ale potom… to není od nás žádná laskavost,“ poznamenal Dominick.

Zvedla jedno hedvábné hnědé obočí. „Provádíte obvykle pátrání pro neprovdané mladé dámy, ať už placené či jiné, bez toho, že by o tom věděla jejich rodina či s tím souhlasila?“

„Obvykle ne,“ připustil Dom.

„Tak to je ta laskavost.“

Tristan si vyměnil s bratrem pohled. Tím se všechno měnilo a bylo to pro ně sice přístupnější, ale také riskantnější.

„Přesto se můj bratr dotkl jádra problému,“ namítl Dom. „Máte nějaký zásadní důvod věřit, že máte jiné biologické rodiče než lorda Oliviera a jeho zesnulou manželku?“

Povzdychla si. „Bohužel ano. Je to trochu komplikované a já pořádně nevím, kde začít.“

„Od začátku, lady Zoe,“ pobídl ji jemně Dom.

„Dobrý nápad,“ poznamenal Tristan už ne tak jemně.

S klienty obvykle jednal Dom, protože považoval Tristanův přístup za poněkud… problematický. Protože muži z vyšších kruhů pravidelně něco skrývali a Tristan neměl s lháři trpělivost, rád je provokoval, dokud mu neodhalili pravdu. Když pracoval jako agent ve Francii, vždycky to fungovalo.

Ale tam neměli aristokraté příliš velkou moc. Zato tady byli pořádní tyrani. Právě proto byl Dominickův opatrnější přístup rozhodně prozíravější.

Tristan však u lady Zoe nechtěl být moc prozíravý. Hrála nebezpečnou hru tím, že si je dovolila vydírat, a měla zatracené štěstí, že byli gentlemani. Pro takovou přitažlivou slečinku bylo šílenstvím, že kladla požadavky ozbrojeným mužům.

A bůh jí pomoz, byla opravdu přitažlivá, i přes své trochu přezdobené červené vlněné šaty. Stažená v pase, aby vynikly její bujné tvary. Velice jí to slušelo – až příliš pro klid jeho mysli.

Její rudé rty mu připomínaly maliny – šťavnaté a sladké. A to už raději ani nemyslel na silný uzel jejích kaštanových vlasů s několika volnými kudrnami puštěnými na čele. Pocítil náhlé nutkání rozpustit je, aby viděl, kam až by dosahovaly.

Zamračil se. Co to s ním je? Co z toho, že je hezká? Je také panna. Otravná, neuvěřitelně nezodpovědná panna, aby byl přesný. A on kategoricky odmítal mít cokoli s pannami, ať už byly jakkoli nezodpovědné.

Obezřetně ho sledovala. Pak se zhluboka nadechla. „Před několika lety, ještě než matka onemocněla, si moje teta Floria – matčina sestra – a otec vzali do hlavy, že bych se měla provdat za svého bratrance Jeremyho Keanea.“

„Toho amerického umělce?“ zeptal se Dom.

„Vy jste o něm slyšel?“

„Kdo ne? Můj nový švagr vévoda neustále mluví o Keaneově připravované výstavě ve Společnosti britských umělců v Suffolk Street. Pokud vím, tak sám král si žádá dvě jeho historická plátna pro svůj palác a Max je také rozhodnutý jedno koupit.“

„Ano,“ přisvědčila podrážděně, „můj bratranec je opravdu velice dobrý malíř. Ale to neznamená, že si ho chci vzít. Vždyť jsem ho v životě neviděla, proboha! A kromě toho, co by asi tak mohl vědět o vedení panství nebo o vystupování ve Sněmovně lordů coby můj reprezentant nebo…“

„Počkejte chvíli,“ přerušil ji Tristan. „Vy jste žena. Co máte se Sněmovnou lordů?“

„To je složitější, starý brachu,“ vložil se do toho Dominick. „Nemyslím, že bys o tom věděl. Lady Zoe je v Anglii řídkým jevem – dědičkou, která má právo zdědit titul. Až její otec zemře, stane se hraběnkou Olivierovou bez ohledu na to, koho si vezme. Nebo i když se nevdá.“

Tristana to fascinovalo. Nikdy o ničem takovém neslyšel. Ale možná to špatně pochopil. „Když získá vlastní titul, proč nemůže zasedat v Parlamentu jako všichni ostatní lordové?“

„Sám jste to řekl,“ odsekla, „protože jsem žena. A dokonce ani ženy s vlastním titulem nesmí působit v Parlamentu. Musela bych za sebe vyslat svého reprezentanta.“

„Například manžela.“ Dom upřeně hleděl na mladou ženu. „Vy jste první v pořadí na získání titulu a panství, jestli to dobře chápu?“

Přikývla. „Pan Keane je můj bratranec z druhého kolena. Je na druhém místě, pokud by se se mnou něco stalo.“

„Není nic neobvyklého, že otec chce, aby se jeho dcera provdala za mužského dědice, pokud sám nemá žádné syny,“ poznamenal Dom. „Ale ve vašem případě…“

„To není zapotřebí,“ přisvědčila. „Protože zdědím všechno bez ohledu na to, koho si vyberu za manžela, měla bych si svobodně vybrat, koho budu chtít.“ Zamračeně nakrčila obočí. „Ovšem za předpokladu, že neexistují žádné pochybnosti o mém narození.“

„Aha. Už začínám chápat, co vám dělá starosti,“ ozval se Dom. „Fakt, že otec vás nutí, abyste si vzala bratrance, je za těchto okolností podezřelý, že ano?“

„Bohužel je toho ještě víc,“ odtušila a pevně sevřela taštičku. „Brzy po mých devatenáctých narozeninách, kdy jsem byla představena u dvora, matka onemocněla. Takže jsem ani nezahájila první společenskou sezonu a nedostala žádné nabídky k sňatku. Teta Flo i já jsme byly tak zaměstnány péčí o matku, že jsme na plesy a podobné zbytečnosti vůbec nemyslely.“

Rozrušeně vstala a začala přecházet po místnosti před psacím stolem. „Po její smrti jsem se musela smířit s její ztrátou, takže jsem zmeškala další sezonu a další rok. Ale loni na podzim, několik týdnů před domácí slavností na zámku Kinlaw, mě začali připravovat na společenskou sezonu letos na jaře. A tehdy mi teta Flo odhalila ono tajemství.“

„Že vaši rodiče nejsou ve skutečnosti vaši praví rodiče,“ dodal Tristan, i když nebyl schopný skrýt skepsi ve hlase.

„Přesně tak. Mluvily jsme s tetou o bratrancově připravované cestě do Londýna a ona mě začala poučovat, jak se mám k němu chovat.“ Zoe najednou vypadala rozpačitě. „Myslí si, že jsem moc… impulzivní.“

„Neumím si představit proč,“ ušklíbl se Tristan, „když vyvádíte věci, jako že jedete do lesů za muži, kteří pronásledují zloděje.“

„Tak podívejte se,“ opáčila a otočila se k němu, „udělala jsem to, protože jsem doufala, že můžu nějak pomoct a že vy, pánové, mi potom budete vděční a budete souhlasit s tím, že se ujmete mého případu.“

To ho umlčelo. Tím se její konání posunulo do lehce odlišného světla a vypadalo promyšlenější a méně bezhlavé.

Jen kdyby jí mohl věřit. „Ale když jste nás konfrontovala, říkala jste něco jiného. Povídala jste, že chcete vidět ‚známé Vévodovy muže v akci‘. To jsou vaše přesná slova.“

Dom po něm střelil zmateným pohledem. „Jak to, že si to po takové době pamatuješ?“

Co to zatraceně mělo znamenat? „Ty ne?“

„Ano, ale já si to vždycky pamatuju,“ připomněl mu Dom s pokrčením ramen. „Ty jsi většinou lepší v tom, že vyčenicháš to, co se za těmi slovy skrývá.“

„Opravdu?“ přerušila je. „Pak by si měl všimnout, že jsem v té chvíli těžko mohla odhalit svůj pravý důvod. Vy tři jste právě byli uprostřed nějakého pronásledování a já jsem vám nechtěla hatit plány.“

„Ne, jenom z nich něco získat pro sebe,“ zahučel Tristan.

„A můžete mě z toho vinit?“ Setkala se s jeho pohledem s útočností vlastní jejímu vysokému postavení. „Žena občas musí použít lsti, aby dosáhla svého.“

Dom se zachechtal. „Musíš přiznat, brachu, že má pravdu. Naše sestra říká už celá léta totéž.“

„To je něco jiného,“ oponoval mu Tristan. „Lisette se nenarodila jako vznešená dáma. Ví, jak se o sebe postarat v krizové situaci.“

„Co si vzpomínám,“ kontroval Dom, „tvrdil jsi něco jiného, když jsi mě žádal, abych ji loni vzal zpátky do Anglie a našel jí manžela.“

„Ale fungovalo to, ne? Zabrala pro sebe vévodu.“

„Ano, ale ne díky nám,“ podotkl Dom. „A plán lady Zoe fungoval také. Vlastně to chtělo rychlé uvažování, aby něco takového vymyslela.“

Ačkoli se Tristanovi nelíbilo, že má něco takového přiznat, jeho bratr měl pravdu. Jakmile lady Zoe zvážila situaci, obdivuhodně jí využila. Jakákoli jiná vznešená dáma by omdlela nebo by se zhroutila. Lady Zoe jim čelila všem najednou a využila napjatých okolností k tomu, co potřebovala.

Stejně jako by to zvládl muž. Ale ona měla získat titul i panství jako muž. To muselo vytvarovat její charakter. A kdyby se prokázalo, že přece jen nebude dědit…

Tu myšlenku potlačil. Pochyboval, že by její rodiče dokázali skrýt před světem tak ohromné tajemství. „Takže kdy přesně vám teta odhalila ten neuvěřitelný objev?“ zeptal se, rozhodnutý už rázně skoncovat s tím nesmyslem.

Její ostrý pohled ho pobavil. Dala se tak lehce vyprovokovat. Což znamenalo, že by z ní mohl přece jen dostat pravdu.

„Poté, co jsem se naštvala a řekla tetě Flo, že si pana Keanea nikdy nevezmu. Poukázala jsem na to, že jako Američan by nejspíš neuměl ocenit Winborough ani nic ostatního, tak aby na naše spojení raději zapomněla.“

Prudce klesla na židli a sepjala ruce v klíně. „Tehdy prohlásila, že si ho musím vzít. Protože kdyby někdo někdy zjistil, že ve skutečnosti nejsem dcera svých rodičů, ztratila bych veškeré právo na titul i majetek. Ale když si vezmu pana Keanea, Winborough bude patřit našim dětem, i kdyby bratranec vypátral pravdu, protože náš syn či dcera by ho stejně měli zdědit.“

„Aha,“ hlesl Dom. „A vysvětlila vám teta, proč si myslí, že nejste dcera svých rodičů?“

„To je ta složitější část,“ hlesla Zoe a pohrávala si nervózně s taštičkou. „Několik měsíců před mým narozením se rodiče vypravili do Ameriky navštívit tamější větev naší rodiny, z níž pochází i bratranec, a poté cestovali po celé zemi. Já jsem se narodila na cestě domů. Alespoň to matka napsala tetě Flo před svým návratem.“

„Ale tetě to připadalo podezřelé,“ poznamenal Dom.

Lady Zoe přikývla. „Matka s otcem už byli tehdy spolu šest let, takže tetě Flo přišlo divné, že by matka s oznámením té radostné události čekala až do porodu.“

To Tristana na chvíli umlčelo. V předpokladu její tety byla určitá logika.

Zoe vystrčila bradu. „Když ji teta Flo přijela navštívit, naléhala na ni tak dlouho, až ji přiměla, aby jí řekla pravdu. Matka prý vůbec nebyla těhotná. Místo toho mě otec koupil od jedné Cikánky na cestě domů od pobřeží.“

V místnosti se rozhostilo udivené ticho.

Potom se Tristan odrazil od zdi. „Ach, proboha, Cikánka by své dítě nikdy neprodala.“

Když pomyslel na to, že už ho ten její příběh začínal pohlcovat… Ale její žvásty o Romech představovaly stejnou omezenost a nepochopení, které v jejích vrstvách o Cikánech převládaly a které do ní nejspíš cpali už od narození. Sám George mluvil podobně, aby ospravedlnil své špatné chování vůči Miloshovi a jeho přátelům.

Ta vzpomínka propůjčila Tristanovu hlasu skutečné ostří. „Rozhodně by neprodala své dítě žádnému gadžovi. Romové dávají přednost vlastnímu způsobu života před tím naším. A neexistuje nic, kvůli čemu by Cikánka nabídla své dítě Angličance. To by se prostě nemohlo stát.“

Lady Zoe vypadala vystrašená jeho jedovatým komentářem. V sebeobraně se ozvala: „Matka tetě Flo řekla, že ta Cikánka byla hodně potlučená. Manžel té ženy to dítě nechtěl a ztloukl ji kvůli tomu, a tak se rozhodla, že se toho dítěte zbaví, aby se vyhnula dalším výpraskům.“

„To je další nesmysl,“ zavrčel. „Romové obvykle své ženy netlučou. To jsou povídačky, které rozšiřují majitelé půdy, kteří Romům nerozumí.“

„Teta Flo říkala…“

„Vaše teta Flo je zjevně pěkně pošetilá!“ Přistoupil k ní a naklonil se nad ní. „Nebo lže. Nejspíš si celou věc vymyslela, aby vás přiměla vzít si toho amerického umělce.“

Mladá žena zbledla a vstala. „O tom jsem také uvažovala. Zvlášť když mě prosila, abych o tom neříkala otci. Ale já jsem to nemohla nechat být.“

„Proč mě to vůbec nepřekvapuje?“ mumlal Tristan.

Nevšímala si ho. „Chtěla jsem slyšet pravdu od otce. Byl opravdu otřesen, ale trval na tom, že mi nemá co říct.“ Přerývaně se nadechla. „Tehdy jsem si uvědomila, že něco není v pořádku, a když jsem se ho ptala na podrobnosti svého narození, prudce ten hovor ukončil. Prohlásil, že nemá o čem mluvit a že už se o tom nikdy nesmím zmínit.“

Zatraceně. To znělo opravdu divně.

„O několik hodin později ke mně otec přivedl tetu Flo,“ pokračovala lady Zoe, „a nařídil jí, aby mi řekla pravdu. Pravila, že mi neměla říkat to, co řekla. Že mě jenom chtěla přesvědčit, abych si vzala pana Keanea.“

„No, vidíte,“ pronesl Tristan poněkud posměšně. „Ale vy už jste se rozhodla, že jí nebudete věřit, stejně jako jste se rozhodla, že nebudete věřit svému otci.“

Když se střetl s očima lady Zoe, spatřil v nich bezedný smutek, který ho úplně vykolejil. „Ach, ale já jsem jí věřila. Protože teta Flo nikdy nelže. Ale nic, co řekla, nepopíralo její předchozí odhalení. Vyjádřila lítost, že mi to řekla, což byla určitě pravda. A vysvětlila mi, že to prohlásila jenom proto, že chtěla dosáhnout svého cíle, to jest vidět mě provdanou za bratrance, což byla rozhodně také pravda. Nejdůležitější však je, co neudělala – ona celý ten příběh nepopřela.“

Shlédl na ni. „Teď si hrajete se slůvky.“

„Stejně jako má teta. Chtěla ochránit otcovo tajemství, ale zároveň mi chtěla ukázat, jakou dělám chybu, když si nevezmu svého bratrance. Tím jsem si jistá.“

„A ničím jiným?“ přerušil ji Dom. „Jste tady, protože nás chcete požádat o pomoc. Ale pokud jste si tou pravdou jistá, můžete se přece provdat za svého bratrance a zbavit se tak všech pochybností.“

Ruměnec, který se vkradl na její tváře, způsobil, že se Tristanovi zrychlil dech. Lady Zoe mohla být jako osina v zadku, ale byla přitom velice půvabná. Dráždilo ho, že si to neustále uvědomoval.

Odtrhla oči od Tristana a pohlédla na Dominicka. „Přesně jste vyjádřil mé dilema, pane Mantone. Pokud mi teta řekla pravdu, pak bych si opravdu měla vzít bratrance. Jedině tak bych mohla zachránit Winborough.“

„Před čím?“ optal se významně Tristan.

„Před Američanem, který neví nic o tom, jak spravovat anglické panství. Kdo může předvídat, co by s ním provedl? Mám povinnost postarat se o své nájemce i služebníky a ujistit se, že Winborough bude dál vzkvétat, i kdyby ho zdědil on.“

„A fakt, že vy byste se ocitla bez prostředků, s tím určitě nemá co dělat,“ protáhl nevinně Tristan.

Uzemnila ho svým pohledem. „Otec by se o mě stejně postaral. Už samotné moje věno stačí na to, abych mohla po celý život žít bez starostí.“ V očích se jí objevil nepřítomný pohled. „Ačkoli mám obavu, že kdyby vyšla pravda najevo dřív, než bych se provdala, měla bych problémy s hledáním manžela.“

„Mezi společenskou smetánkou snad,“ namítl laskavě Dom, „ale určitě ne mezi rozumnějšími gentlemany.“

Jejím vděčným úsměvem prosvítal smutek. „Ale i kdybych si vzala muže podle svých představ a pravda vyšla najevo později, kdo ví, jak by na to manžel reagoval?“

„Výtečná připomínka,“ odsekl Tristan. „Určitě byste nechtěla, aby manželovu pověst poskvrnil nějaký skandál.“ Protože by si samozřejmě vzala někoho bohatého, důležitého a vhodného být chotěm budoucí hraběnky z Olivieru. Někoho, jako byl jeho otec.

Přestože strnula, dosvědčila toto popíchnutí přikývnutím. „Nechtěla bych, aby byl sebeméně zasažen něčím takovým – skandálem ani ztrátou titulu pro naše děti či ztrátou mého bohatství. Nebylo by správné, aby to na něj všechno dopadlo, poté co by si mě vzal s očekáváním určitých věcí.“

To ho samozřejmě umlčelo. Zachmuřeně zabručel, že si žádný muž nezaslouží dožít se takového překvapení u své vyvolené.

Zoe pokračovala: „A pořád ještě mám problém s tím, že by můj bratranec zdědil majetek, s nímž neumí zacházet. To nemůžu riskovat, i kdyby jediná další možnost znamenala, že bych si musela vzít cizince.“

„Dáváte však přednost tomu, žádného cizince si nebrat, jestli to dobře chápu,“ poznamenal Dom. „Doufáte, že vaše teta ohledně té cikánské ženy lhala, takže si budete moct vzít, koho budete chtít.“

Usmála se na něj. „Přesně tak. A dokonce i kdyby říkala pravdu, ale vy nebo vaši detektivové byste zjistili, že si ta Cikánka a její manžel vzali své tajemství do hrobu, budu také v bezpečí. Protože kdyby o tom věděli naši sloužící, určitě už by se to provalilo. A teta Flo mi to řekla pod nátlakem.“ Zatvářila se vystrašeně. „V každém případě si tím musím být jistá, chápete?“

Dom sepjal ruce. „Domnívám se, že celá ta věc je nyní ještě důležitější proto, že váš bratranec přijíždí do Londýna.“

Tristanovi šlo na nervy, jak vděčně se na Dominicka usmála. „Dokonale mi rozumíte. Pan Keane tu bude za několik dní a já musím vědět, jak mám jednat dál. Doufala jsem, že budu mít víc času na přípravu, ale dozvěděli jsme se o jeho nečekané návštěvě teprve před měsícem. Potom jsem musela přesvědčit otce, aby nás sem přivezl v předstihu, abych si mohla najít způsob, jak to s vámi a vašimi muži probrat. Takovou věc bych si nedovolila svěřit dopisu.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Dom a zabubnoval prsty o desku psacího stolu. „Dovolte mi, abych se ujistil, že jsem vám správně rozuměl – přejete si nás najmout, abychom zjistili, jestli vaše matka na cestě z Ameriky skutečně povila dítě. Pokud zjistíme, že se tak nestalo, chcete po nás, abychom vypátrali tu Cikánku, která vás ve skutečnosti porodila. A možná také jejího manžela.“

„Shrnul jste to dokonale,“ libovala si.

Perfektně. Dokonale. Jeho bratrovi se dostávalo nadšených poklon, zatímco Tristana opékala nad ohněm. Na to nebyl zvyklý, dokonce ani od dam jejího druhu.

Podobné dámy na něj občas pyšně zvedaly nosíky při těch pár příležitostech, kdy navštívil „vyšší společnost“. Ale když kolem nich nebyl nikdo ze společnosti, dychtivě se na něj usmívaly a svůdně klopily řasy. Dokonce i mnoho vdaných žen ze společenské smetánky se ho pokoušelo svést. I ty neprovdané s ním sem tam flirtovaly a cvičily si na něm vážnější flirt při pronásledování titulovaných lordů.

Ale protože si vždy byly vědomé své pověsti, své skutečné touhy ukazovaly pouze v soukromí, za tmy. Tristan měl mnohem radši ve svém loži upřímnou herečku či tanečnici z operety než nějakou znuděnou baronku. Ty věděly, co chtějí, a s radostí za tím šly. A neskrývaly pokrytecky své touhy.

Lady Zoe ví, co chce, a jde si za tím. Prostě jenom nechce tebe. A v tom je naprosto čestná.

Pravda. Jen ať táhne k čertu. Nemělo by mu vadit, že je zjevně jedinou ženou, jež je imunní vůči jeho flirtování. Ale vadilo mu to.

„Máte ještě nějaké informace, které by nám pomohly při vyšetřování?“ chtěl vědět. „Nevíte třeba, na jaké lodi vaši rodiče cestovali?“

Zoe vytáhla z taštičky list papíru a položila ho na psací stůl. „Sepsala jsem o svém narození všechno, co jsem za posledních několik měsíců vyslechla z vyprávění sloužících, nájemců a vesničanů. Musela jsem však být opatrná. Nemohla jsem si dovolit vzbudit v komkoli podezření.“

„To muselo být obtížné,“ kontroval Tristan, „je zjevné, že jemné nuance nejsou vaší silnou stránkou.“

K jeho překvapení jí po tvářích přelétl smutný úsměv. „To opravdu nejsou. Ale snažila jsem se co nejvíc, protože jsem zároveň nesměla dovolit, aby se mé dotazy donesly k otci. Má totiž tendenci ochraňovat mě až příliš.“

„To dává smysl, když uvážíte, že jste jeho jediná dědička.“ Dominick si vzal její seznam, aby si ho pročetl.

„To je pravda,“ zašeptala. „A to ani nemluvím o tom, že stále zapomíná, že už není v armádě.“

„V armádě?“ opakoval udiveně Tristan.

Dom vzhlédl od jejího seznamu. „Nevzpomínáš si na Keaneovy z Winborough? Jejich panství je poblíž městečka Highthorpe, jen asi dvě hodiny od našeho domova.“

Domova. Tristan už hodně dlouho neuvažoval o Rathmoor Parku jako o svém domovu. Příliš silně mu to připomínalo, o co všechno přišel. „Mohlo to být klidně dva dny cesty daleko, pokud se její rodina nezajímala o koňské dostihy.“

„To je dobrý postřeh. Otcovi přátelé byli téměř výlučně z tohoto prostředí. V každém případě byl otec lady Zoe pouhým majorem Keanem, dokud nezemřel jeho starší bratr, po němž zdědil titul.“

„A matka a teta Flo byly dcery plukovníka,“ dodala mladá žena. „Otec se stará o rodinu stejným způsobem, jakým řídil svůj pluk. Nebo si to aspoň myslím, protože tehdy jsem ještě nebyla na světě.“

Na tváři se jí objevila jistá zranitelnost a Tristan si uvědomil, jak musí být mladá. Na základě toho, co vyprávěla o svém vstupu do společnosti a o matčině smrti, jí nemohlo být víc než jednadvacet, takže byla sotva plnoletá.

Myšlenka na to, že tak mladá žena čelí zpochybnění toho, co je právoplatně její, ho vyvedla z míry. Připomnělo mu to, jak byl sám spolu s Lisette zbaven vlastního dědictví. A kvůli neohebnosti anglických zákonů o ně přišel i Dom. Ve Francii by Dominick zdědil svůj podíl bez ohledu na to, jak moc by se tomu George snažil zabránit.

Lady Zoe však měla otce, který se o ni postaral a měl v úmyslu jí odkázat slušné jmění, ať by si vzala kohokoli. Na rozdíl od Tristana nikdy nemusela riskovat to, že zaplatí za své nerozvážné chování životem.

„Bohužel právě proto, že je otec majorem,“ pokračovala, „převelel na mě jednoho z našich nejzuřivějších sloužících jako žalářníka, který mě sleduje na každém kroku. Kdyby otec zjistil, za čím jdu, už bych sem nikdy nemohla přijít.“

Místo toho si vycvičila svého hlídacího psa, aby poslouchal její příkazy. Není divu, že otec cítil potřebu dát jí „nejzuřivější“ sloužící jako žalářníky.

Dom zvedl papír. „Vidím, že tu není žádná informace o té Cikánce. Můžete mi o ní říct ještě něco ústně?“

„Znám její jméno,“ odpověděla s postranním pohledem na Tristana. „Říkala si Drina. A zjevně se nikdy nezmínila o svém příjmení.“

Drina bylo opravdu oblíbené romské jméno. Možná že si teta přece jen celý příběh nevycucala z prstu. Přesto v něm nebylo moc věcí, jichž by se mohli zachytit. Vyžadovalo by to výpravy do různých cikánských táborů, a těch bylo dost.

Jakmile mu však došlo, co by to znamenalo pro něj, prudce se mu rozproudila krev v žilách. Lady Zoe potřebovala někoho, kdo by promluvil s Romy. On potřeboval najít Miloshe. Klidně si mohl nechat zaplatit za to, co už se celé měsíce chystal udělat sám od sebe.

„Věděli vaši rodiče, kde tábořili Drinini lidé?“ zeptal se Dom.

Zoe přemýšlivě nakrčila obočí. „Matka řekla tetě Flo, že když Drinu potkali, mířila na západ do Yorku. Možná se tam chtěla připojit ke své rodině.“

To znělo stále líp, protože Winborough i Rathmoor Park se nacházely blízko silnice do Yorku, Tristan mohl snadno vyšetřovat obě věci naráz.

Avšak stále ještě se s tím nespokojil. „Kdy se to mělo stát?“

„V lednu. Matka s otcem přistáli v Liverpoolu a poté cestovali kočárem do Yorku. S Drinou se potkali, když zamířili domů do Highthorpu. Víc toho nevím.“

Tristan si vyměnil pohled s Dominickem. „Mnozí Romové tráví zimu ve větších městech, jako je York, Edinburgh nebo Londýn. Někteří si dokonce na těch několik měsíců pronajímají domy.“

Lady Zoe se začala třást tak prudce, že si musela znovu sednout. „Potom by mohlo být povídání mé tety pravdivé.“ Její zvláštně rozostřený zrak se setkal s Tristanovým. „Takže jsem se opravdu mohla narodit jako Cikánka.“

„To není jisté,“ řekl nevysvětlitelně rozrušený její tísní. „Některé věci v tom příběhu nedávají smysl. Proč by byla Drina v lednu na cestě? Cikáni, kteří tábořili na půdě mého otce, odjížděli do města už na začátku listopadu, ne až o dva nebo tři měsíce později, kdy už je mnohem pravděpodobnější, že bude sněžit.“

Těžce polkla. „Přesto musíte připustit, že opravdu vypadám jako Cikánka se svou tmavou pletí a vlasy…“

„Nesmysl.“

Určitě vypadala neobyčejně, ale spíš jako ruská princezna, kterou kdysi poznal. Její vzhled však nebyl natolik neobvyklý, aby vzbuzoval jakékoli podezření ohledně jejího původu. Její pleť měla krémový odstín marcipánu a vlasy neměla příliš tmavé. Ačkoli se dalo říct, že má vysoké lícní kosti charakteristické pro Cikány, barva jejích očí byla čistě anglická – zelená jako yorkshirské pahorky v létě.

„Vypadáte přinejlepším jen jako poloviční Cikánka.“ Tristana přitom něco napadlo, takže znovu zkoumal její rysy. „Možná je ta cikánská povídačka pravdivá pouze zčásti. Možná skutečně nejste dítětem své matky. Ale pořád ještě může být vaším skutečným rodičem váš otec.“

Rozevřela oči dokořán. „Co tím chcete říct?“

„Nic,“ vložil se do toho Dom s varovným pohledem na Tristana.

Ten ho ignoroval. „Třeba měl otec tu Drinu za milenku.“

3

Na okamžik Zoe na toho darebáka pouze tupě zírala. Poté vyskočila ze židle. „To není možné. Otec by matku nikdy tak nezostudil. Milovali se!“

Pan Bonnaud naklonil hlavu na stranu. „I Dominickovi rodiče se milovali, přesto si jeho otec – náš otec – přivedl mou matku jako milenku dost brzy po svatbě. A tvrdil, že ji také miluje. Takové věci se v Anglii dějí častěji, než si myslíte.“

„Nezatahuj do toho naši rodinu, Tristane,“ varoval ho pan Manton.

Ale ten úlisný ďábel mu nevěnoval žádnou pozornost a začal před ní měřit pokoj svými kroky. „To by vysvětlovalo všechny nesrovnalosti: proč byla romská žena sama na silnici do Yorku bez svých lidí, proč vás otec okamžitě přijal, přestože mu vaše matka stále ještě mohla porodit děti. Drina na něj mohla čekat, když se vaši rodiče vraceli do Winborough. Možná skryl před vaší matkou pravdu a řekl jí, že vás koupil.“

Zoe se na něj zamračila. „A to, že byla Drina zmlácená, znamená co? Nejspíš z toho budete také vinit mého otce.“

„Samozřejmě že ne,“ odtušil.

Pulz se jí trochu uklidnil.

„Ale Cikáni mají přísnější morálku, než si Angličané uvědomují. Přes všechny opačné zvěsti nedovolují cizoložství ani smilstvo. Pokud Drina spala s vaším otcem, její manžel – nebo možná její otec – ji za to ztloukl.“

„Tvrdil jste, že Cikáni své ženy nebijí,“ poznamenala.

Pokrčil rameny. „Obvykle ne, ale je těžké uhodnout, co udělá manžel, když se dozví o cizoložství své ženy.“ Zarazil se v pochodu a vrhl na ni významný pohled. „Nebo co by udělal Angličan, aby něco takového skryl před vlastní ženou.“

Do tváří jí stoupl ruměnec. Už toho měla opravdu dost. „Jste zlý, zlý člověk. Nemusíte hned házet špínu na mou rodinu, když nemáte skoro žádné důkazy…“

„Já se jenom pokouším dopátrat pravdy,“ opáčil a pohlédl na ni jiskřícíma očima. „To je přece to, co chcete, ne?“

„Ale ne od vás.“ Otočila se na podpatku a přešla k psacímu stolu. „Pane Mantone, chci, abyste mi slíbil, že váš nevlastní bratr se toho vyšetřování nezúčastní. Je zjevně proti naší rodině zaujatý, i když neznám důvod, proč tomu tak je. Ale nechci, aby tato zaujatost ovlivnila jeho úsudek.“

Pan Manton pohlédl z ní na pana Bonnauda a potom si povzdychl. „To vám, bohužel, nemohu slíbit, lady Zoe.“

„Proč ne?“

Na to odpověděl pan Bonnaud svým typickým, sebevědomým způsobem: „Protože toho vím o Romech víc než Dominick a Victor dohromady. Mluvím jejich jazykem. Znám jejich zvyky a nemám problém zjistit, kde se právě teď nacházejí všechny hlavní cikánské rodiny.“

Zatraceně.

„Má pravdu,“ přisvědčil pan Manton. „Tristan s nimi strávil mnohem víc času než já. Já jsem byl buď ve škole, nebo jsem chodil s otcem do společnosti. A Victor s nimi neměl vůbec nic do činění.“

Sotva domluvil, ozvalo se dole zaklepání.

Dominick vstal. „To je nejspíš zpráva, na niž čekám. Takže když mě omluvíte…“

Přece odtud neodběhne a nenechá celou věc nedořešenou! „Ale… já nechci, aby to řešil pan Bonnaud!“ zvolala, zatímco pan Manton mířil ke dveřím.

Pan Bonnaud se drsně zasmál. „Myslím, že bratr vám jasně vysvětlil, že nemáte na výběr.“ Když se k němu otočila, dodal: „Tedy pokud chcete Drinu opravdu najít. Pokud skutečně existuje.“

U všech všudy, takhle to nemělo dopadnout! „Mohla bych vždycky říct světu, že jste zloděj,“ zasyčela na něj, protože už nebyla schopná potlačovat dál svůj hněv. „To vás viděli, jak utíkáte toho dne ze zámku Kinlaw. A já to můžu dosvědčit.“

Nezdálo se, že by ho to nějak vyvedlo z konceptu. „Jen tak dál, má paní, řekněte to světu.“ Pan Bonnaud ztlumil hlas do výhružného šepotu. „Potom zase já řeknu světu, že nemusíte být právoplatnou dědičkou hraběte z Olivieru.“

Zalapala po dechu. „To byste si nedovolil.“

„Ne, pokud nebude muset,“ vložil se do toho pan Manton zlověstným tónem. „Slíbil jsem vám diskrétnost, ale vše záleží na vás. Pokud se rozhodnete, že zatáhnete bratra do sporu, který by ho mohl zničit, potom do něj budete muset zapojit i mě. A ujišťuju vás, že nás oba budu bránit všemi potřebnými prostředky.“

To varování ji umlčelo. Nechtěla to dovést do takových extrémů. To jenom že pan Bonnaud měl tu děsivou vlastnost, že dokázal otřást jejím sebeovládáním. A teď kvůli němu musela znovu získat ztracenou půdu… což znamenalo spolknout vlastní hrdost.

„Já to chápu,“ přiměla se k úsměvu. „A… omlouvám se za svá drsná slova. Mantonova detektivní kancelář mi koneckonců dělá laskavost. Nechtěla bych být nevděčná.“

Když pan Manton přijal její slova s odtažitým přikývnutím, kvapně pokračovala. „Ale stejně si pořád myslím, že pan Bonnaud…“

„Nemáte na výběr,“ přerušil ji pan Manton. „A nejen kvůli tomu, že bratr umí romsky. Já zrovna řeším jiný případ, který se týká ztraceného komorníka jedné markýzy, a Victor je vázán dalším případem u soudu. Vypadá to, že Tristan je jediný volný vyšetřovatel, který by se mohl zabývat vaším případem.“ Pevně se na ni podíval. „Pokud ovšem nechcete chvíli počkat, abychom se na to podívali my dva.“

Rozčileně vydechla: „Víte moc dobře, že nemůžu čekat.“

„Potom se vaším případem bude zabývat Tristan.“ A protože zezdola bylo slyšet další zaklepání, dodal: „Já už se skutečně musím věnovat svému případu. Nechám vás tu s bratrem, abyste se domluvili na podrobnostech.“

A byl pryč. Zoe tu zůstala samotná se svým soužením.

Cítila se trapně. Nedokázala se na něj ani podívat, protože před chvílí zase nezvládla ukočírovat svůj temperament. Kdy už se naučí, že ačkoliv něco cítí, nemusí to hned dávat najevo. Jak vždycky říkala matka: Pokud si necháš opravdové city pro sebe, nebudeš toho nikdy litovat.

Lítost byla skutečně trpká pilulka.

Po chvíli pan Bonnaud zašeptal: „Bylo to opravdu tak těžké?“

„Co?“

„Omluva.“

„O tom nemáte vůbec představu,“ zamumlala.

Když zůstal zticha, odvážila se na něj podívat a byla překvapená, že ji jeho oči přemýšlivě zkoumají. „Mír,“ prohlásil. „Nechtěl jsem vás provokovat.“

„Ale chtěl! Provokoval jste mě od chvíle, kdy jsme se setkali.“

„Ano. A přece jen jsem to nechtěl dotáhnout tak daleko.“

Nejistě po něm pokukovala. „To je zase vaše představa omluvy?“

Přes rty mu přelétl náznak úsměvu. „Berte to, jak se vám to hodí, princezno.“

Princezno? Jak ho znala, mínil to nejspíš jako urážku. „Když jsem to naposled prověřovala, žádný královský titul jsem zdědit neměla.“

V očích mu zaplálo světlo. „Tak potom jste cikánská princezna,“ opravil se protahovaným, hedvábným tónem, při němž se jí sevřel žaludek.

„Nevíme jistě dokonce ani to, jestli jsem Cikánka.“

„Ne. Ale slibuju, že až dokončím své pátrání, budeme vědět, jestli je to tak či onak.“

„Neslibujte něco, co nemůžete dodržet.“

Opřel se o psací stůl a nesmlouvavě na ni pohlédl. „Já jsem náhodou opravdu dobrý v tom, co dělám. Léta jsem pracoval pro francouzskou Sûreté Nationale, víte?“

„To jsem opravdu nevěděla.“ O francouzské tajné policii, která snížila zločinnost v Paříži téměř o polovinu, však věděla. Psalo se o ní v novinách zvláště teď, když se ministr vnitra Robert Peel snažil vytvořit policejní sbor v Londýně. „Podrobnosti o vašem předchozím životě se v novinách neobjevily.“

„Ano, v novinách se nepíše o spoustě věcí. To ale neznamená, že nejsou pravdivé.“

To měl pravdu. A ona začínala být zvědavá. „Co přesně jste dělal pro Sûreté Nationale?“

„Byli jsme spolu s Victorem agenti. Chytali jsme zločince tak, že jsme předstírali, že jsme také zločinci.“

„To samozřejmě vysvětluje, proč se vám tak povedlo zahrát lupiče toho dne, kdy jsme se poprvé setkali,“ podotkla popudlivě. „Byl jste opravdu přesvědčivý.“

Zvedl tázavě jedno obočí. „Vy mě opravdu nemáte moc v lásce, že?“

Rozpolcená mezi pravdivou odpovědí a obezřetností se nakonec rozhodla říct něco mezi. „Nemám ráda, když na mě někdo míří pistolí.“ A tvrdším hlasem dodala: „Nebo kydá bláto na dobré jméno mého otce.“

„Aha.“ Zabubnoval prsty na desce stolu a poté tiše pravil: „Stejně ale nemůžete ignorovat možnost, že byste mohla být otcovým nemanželským dítětem.“

Trhla sebou. Nikdy se nesetkala s nikým, kdo by mu byl podobný – tak přímočarý, až byl hrubý, a tak… čestný. Shledávala to občerstvujícím úkazem, pokud se nesnížil k urážkám týkajícím se otce. „Vy byste si to opravdu užíval, kdyby se to prokázalo, že? Pak bych byla stejná jako vy.“

„To těžko.“ Jeho mrazivě modré oči ji přišpendlily na místě. „Já si na rozdíl od vás nemůžu vybrat, jestli mám být budoucím majitelem panství, nebo si pouze vzít budoucího majitele panství. Takže nejsme ani vzdáleně stejní.“

„V jednom přece jenom jsme,“ pohlédla na něj s lehkým úsměvem. „Zdá se, že ani vy mě nemáte moc v lásce.“

Zamrkal. Poté zkroutil rty, jako by bojoval s vlastním úsměvem. „Vlastně jsem se dosud nerozhodl.“ Projížděl jí po těle pomalým, smyslným pohledem, až se z toho celá rozechvěla. „Troufám si říct, že bych vás mohl mít skutečně v lásce… za určitých okolností.“

Ve významu těch slov se nedalo mýlit. Ani v účinku, jež na ni měla. Ale raději by zemřela, než aby mu to dala najevo. „Přitáhne snad tenhle trapně lascivní pohled často ženy, aby vám skočily do postele?“ zeptala se jízlivě.

„Dost na to, aby to stálo za pokus,“ ušklíbl se. „A stejně to musí fungovat pouze občas. Člověk musí taky někdy spát.“

Obrátila oči v sloup. „Alespoň teď už chápu, proč jste přesvědčený, že Drina byla milenkou mého otce. Soudíte ho podle svých pokleslých norem.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dávná tajemství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.