Michael Part

LIONEL MESSI: ÚŽASNÝ PŘÍBĚH

MICHAEL PART

LIONEL

MESSI

ÚŽASNÝ PŘÍBĚH

Lise a dětem - Liz, Nickovi, Maddy, Emily a Matthewovi

Copyright © 2013 All Rights Reserved to Sole Books,

Beverly Hills CA, USA.

Translation © Zdenka Lišková, Pavla Kačorová 2015

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2015

ISBN 978-80-7505-246-9

Obsah

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

ÚSPĚCHY LIONELA MESSIHO

ODKAZY

PODĚKOVÁNÍ

Život Lea Messiho jako by se zrodil na nebesích nebo pro filmové plátno. Tato kniha vznikla především díky Yitzhaku a Yonatanu Ginsbergovým ze Sole Books. Jejich zanícení pro krásnou hru a obdiv vůči Leu Messimu se mi zadřely pod kůži. Jejich neochvějná a bezpodmínečná laskavost a podpora mého úsilí vdechly této knize život.

Také děkuji velmistru Marku Coxovi, že mě naučil přemýšlet jako šampion.

PROLOG

Barcelona, březen 2001

„LET 7767 DO BUENOS AIRES v Argentině je připraven k nástupu.“

Reproduktor letiště v Barceloně polekal třináctiletého Lionela Messiho, který se pevně přitiskl k boku své matky Celie. Jeho otec Jorge stál z druhé strany. Leo, jak mu téměř všichni říkali, měl začít žít se svým otcem v Barceloně. Zbytek rodiny - maminka Celia, starší bratři Matias a Rodrigo a malá sestřička Maria Sol - se vraceli domů do argentinského Rosaria. Leo se měl začlenit do mládežnické akademie legendárního fotbalového klubu FC Barcelona.

Ti, kteří klub nadevše milovali, mu přezdívali Barca. Dnes se rodina Lea Messiho loučila na velmi dlouhou dobu.

Řada pasažérů pomalu nastupovala do letadla směřujícího do Argentiny. Celia políbila manžela na rozloučenou a přitom zadržovala slzy. Nevěděla, jestli vydrží být bez svého nejmladšího syna Lea. V FC Barcelona si o něm mysleli, že je výjimečný, a ona na něj byla velmi pyšná. Kdyby se tak tohoto okamžiku dožila jeho babička. U babičky Celie to celé začalo. To ona si jako první všimla Leova talentu.

Celá jejich rodina krásnou hru milovala. Když Celia před nástupem do letadla naposledy stiskla svému muži ruku, vzpomněla si na fotbalový zápas, který navštívili během líbánek. Odvrátila se od Jorgeho a objala Lea. Oči se jí zalévaly slzami, které už nedokázala zadržovat. „Nebreč, mami,“ řekl Leo.

„Promiň,“ omlouvala se. „Jsem hloupá.“

„To nejsi, mami,“ ujišťoval ji Leo. „Jenom o nás máš starost.“

Na vyjádření z Barcy čekali dost dlouho. Měsíce se strachovala, že i tenhle klub udělá to samé, co všechny předtím - na poslední chvíli vycouvá. Ale vybrali si Lea a ona teď odlétala zpátky.

„Po sezóně se vrátíme domů, mami,“ konejšil ji Leo a rukou jí stíral slzy. „Slibuju.“

Po měsících strávených v Barceloně, kdy doufali v Leův úspěch na hřišti, se tým konečně rozhodl uvítat nového dorostence v akademii. Pro Celii, Matiase, Rodriga a dokonce i pro Marii Solu to mělo hořkosladkou příchuť. Stýskalo se jim po Argentině i po jejich městě Rosariu, ale chápali, že je to Leova šance, jak si splnit sny a věnovat se fotbalu profesionálně. Jenže Lea milovali z celého srdce a věděli, že jim bude moc chybět. Vždyť mu bylo teprve třináct.

Jorge s Leem se vraceli do hotelu v tichosti. Octavio, řidič, kterého jim poskytla Barca, to vzal zkratkou. Leo seděl vedle Jorgeho a užíval si každou minutu jízdy. Otec argentinskou španělštinou naléhavě požádal řidiče, aby zpomalil, a Octavio se jeho volbě slov zasmál. Také pocházel z Argentiny a znal rozdíly mezi argentinskou španělštinou a katalánštinou - to je španělština, kterou se mluví v Barceloně.

„Řekl jsem něco směšného?“ divil se Jorge.

„Vaše slova mají v katalánštině trochu jiný význam. S tím si nedělejte starosti, pane Messi. Časem se to naučíte.“

Centrum Barcelony bylo v porovnání s Rosariem velké a krásné a jeho budovy se tyčily vysoko k nebi. Leo sledoval, jak se mezi nimi míhá obloha, a Jorge zase pozoroval Lea. Nakonec Jorge promluvil: „Už teď mi chybějí.“

„Mně taky,“ zareagoval Leo s očima přilepenýma k okolní scenérii.

„Myslíš, že to zvládneš? Sám v Barceloně?“

„Já nebudu sám, tati. Budu mít tebe a tým.“

Jorge se spokojeně usmál. Takový už byl Leo. Vždycky se nějak protloukl. Jorge ho objal a Leo se k němu s důvěrou přimkl a zavřel oči. Než usnul, vzpomínal na své rodné město a jak se z něj dostal do Barcelony.

KAPITOLA 1

První míč a první oťukávání

ČLENOVÉ RODINY MESSIŮ seděli u starého kuchyňského stolu v rodném Rosariu a vedli vzrušenou debatu. Celia prostřela jejich sváteční látkový ubrus. Uprostřed stál velký domácí dort se čtyřmi svíčkami. Lionel Messi právě slavil čtvrté narozeniny, jenže ho nebylo nikde vidět. Když na jeho počest zpívali narozeninovou píseň, styděl se a stál schovaný za Matiasem a Rodrigem, svými staršími bratry. Leovi se všechna ta pozornost věnovaná jeho osobě nelíbila, ale věděl, že pokud se brzy neukáže, nedostane dort ani dárky. Když nastal čas sfouknout svíčky, podíval se Rodrigo dolů na svého malého bratříčka a usmál se na něj. Potom ukázal dopředu. „No tak, Leo, něco si přej,“ řekl.

Leo začal mluvit, ale Matias mu zakryl pusu. „Ne nahlas, nebo se ti to nesplní.“ Leo zvedl pohled ke svému staršímu bratrovi a přikývl, pak pevně zavřel oči a neslyšně vyslovil přání. Hýbal přitom rty a Jorge se u toho usmíval.

Tehdy vstoupila babička Celia. Když Leo domluvil, otevřel oči a celý se rozzářil, protože ji uviděl. Za zády schovávala jeho dárek. Nejprve před sebe dala jednu ruku, ale ta byla prázdná. Pak druhou a Leo okamžitě poznal, co drží. „Tohle sis přál, Leo?“ zeptala se ho.

„Ano!“ vykřikl nadšeně, když mu babička Celia hodila úplně nový fotbalový míč. Jak to mohla vědět? Byl dokonalý - velikost 5 a měl modré pětiúhelníky. Klasický míč. Modrá byla Leova oblíbená barva, všichni v rodině to věděli. Sevřel míč pod paží a vyrazil ke dveřím, aby si s ním zakopal na ulici, ale Matias ho chytil za límec a přitáhl ho zpátky. „Počkat, tygře! Hrát si můžeš později. Teď si dáme dort.“

Leo se na velkého bráchu podíval, přikývl a všichni kolem se zasmáli. Taky se zasmál a pak už máma spokojeně krájela dort na velké čtverce a první podala Leovi. „Pro malého oslavence,“ řekla. Leo si ho vzal a hladově se do něj pustil. Byl sladký a s vanilkou, přesně jak to měl rád.

Později se Matias a Rodrigo vydali ven, aby si zahráli s bratranci. Leo zůstal doma. Spěchal do ložnice a schovaný za roletou vykukoval na ulici, kde bratři s bratranci hráli pouliční fotbal, při kterém si kapitáni vybírali hráče do týmu. Potrero, což je argentinský výraz pro ulici, byla horká a prašná. Leo kluky pozorně sledoval, ale příliš se styděl jít mezi ně. Byl mnohem menší než oni a bylo mu jasné, že dokud se jim nebude plést pod nohy, nemůžou ho zašlápnout.

„Jdi za nimi, Leo,“ ozval se hlas ode dveří. Leo, který si mezitím lehl na postel, se bleskově otočil na záda. Do malého pokoje vstoupila babička Celia.

„Jdi ven na potrero a zahraj si s ostatními chlapci, Leo,“ nabádala ho babička. „Nelež tady v pokoji. Potřebuješ slunce. Pomůže ti vyrůst.“ S těmi slovy ho vzala za zápěstí a vytáhla jej na nohy. „Pojď. Ukaž bratrancům, zač je toho loket. Ukaž, že jsi lepší než ti amatéři,“ povzbuzovala ho.

„A ty budeš můj trenér!“ nadchl se Leo.

Babička Celia se uchichtla, Leo popadl svůj nový modrý balon, políbil ji na tvář a vyběhl ven. Osamocená Celia si pak v pokoji prohlížela stěny, kam sama pomohla Leovi pověsit fotografie velkého argentinského fotbalového hrdiny Maradony, jednoho z nejlepších hráčů všech dob. V rodině i v celé Argentině byl Maradona králem.

Leo se zády tiskl ke zdi domu pár metrů od ulice, schovával se a sledoval své bratry a bratrance, jak po ní běhají, halekají a přitom zvedají tolik prachu, že stěží vidí na míč. „Jsou tak velcí,“ pomyslel si nahlas. A já tak malý. Nedokázal se přimět vystoupit ze stínu a nechat se spatřit. Stejně by si ho do týmu nikdo nevybral. Ještě chvíli se díval a pak vyrazil zpátky domů.

Jenže vstoupil přímo do cesty Cintii, dívce ze sousedství. Ti dva byli prakticky jako dvojčata -jejich matky je porodily ve stejný rok, měsíc a téměř i den. Odjakživa byli nejlepšími kamarády. „Všechno nejlepší, Leo. Proč se schováváš?“ ptala se mimochodem.

„Já se neschovávám,“ bránil se rychle.

„Tak co děláš tady? Hraje se tamhle,“ ukázala.

„Co se tam hraje?“ dělal hloupého.

Cintiin pohled klesl k modrému míči v Leových rukách. „Ta hra, kterou tví bratranci vždycky hrají na ulici. To je nový míč?“

Ona mi snad vidí přímo do hlavy, napadlo Lea. Ovšem že se schovával. Bál se hrát s velkými kluky. Ale jí to vykládat nebude.

Sebrala mu balon z rukou a začala si ho prohlížet. „Je pěkný,“ řekla pak a podala mu ho zpátky. „Možná bys s ním mohl cvičit.“ Potom se otočila a odešla. Leo se za ní chvíli díval a pak sklopil oči k novému míči.

Celia, jeho matka, mezitím v malé kuchyni připravovala u příležitosti Leových narozenin jeho oblíbené jídlo. Byl to jejich tradiční pokrm předávaný prostřednictvím italské větve rodiny. Její větve. Rodu Cuccittiniů. Jednalo se o chutné hovězí podávané se šunkou, mozzarellou a omáčkou marinara. Celia zvedla těžkou pánev nad plotnu, aby v ní prohodila kousky hovězího a vaječné nudle s omáčkou, a když ji postavila zpátky, ozvalo se BUM. Na okamžik se zarazila. Co to bylo za zvuk? BUM. A znovu. BUM. Stáhla plamen plynového hořáku na minimum a vydala se k oknu, aby se podívala, co způsobuje ty dunivé zvuky.

BUM. Pod kuchyňským oknem byl Leo a kopal si s novým modrým míčem o zeď domu. BUM. Levá noha, BUM. Pravá noha, BUM. Když mu míč odskočil, zpracoval si ho stehnem a bez váhání ho vrátil zpátky na zem, odkud znovu vystřelil proti zdi. BUM.

Ten hluk přivolal do kuchyně i babičku Celii. BUM. Tázavě pohlédla na svou dceru a ta jí naznačila, aby se šla podívat z okna.

BUM. Míč se odrazil od zdi, dopadl Leovi na prsa, potom k jeho nohám, kde si ho klučina šikovně ťuknul z pravačky na levačku a - BUM.

Babička Celia se obrátila k dceři. „Bojí se hrát s velkými kluky,“ zašeptala. „Myslí si, že je moc malý a že není dost dobrý. Ale já si myslím, že je na hru s nimi dobrý až moc. Koukej, jak ten míč ovládá!“

Leova máma se podívala zpátky. BUM. „On ten míč miluje. Věděla jsem to,“ pronesla babička s širokým úsměvem.

BUM.

KAPITOLA 2

Pibe a sen

TOHO VEČERA SI LEO SCHOVAL MÍČ POD DEKU. Když mu táta přišel dát dobrou noc, všiml si velké koule vedle synova těla. „Kdo je tvůj nový kamarád?“ ptal se Lea.

Ten se zahihňal a nadzvedl deku, aby tátovi ukázal zbrusu nový míč.

O rok později, když otec vkročil do synova pokoje, už na něj Leo čekal. Modrý míč měl položený vedle sebe, celý rozedraný a poškrábaný od každodenního okopávání v rozbitých ulicích Rosaria.

„Doufám, že jsi tu věc umyl, než sis s ní lehl do postele,“ hudroval naoko Jorge.

„Je úplně čistý, tati,“ zalhal Leo a rychle smetl bláto, které z míče opadalo, na podlahu.

Otec předstíral, že to nevidí, a sedl si na druhou stranu postele. „Pomodlil ses?“

„Ano, tati,“ odpověděl Leo. „Prosil jsem Boha, abych byl vysoký.“

Jorge se na syna pozorně zadíval. Bolelo ho, když slyšel, jak mluví o svém malém vzrůstu. Cítil se za to zodpovědný a zoufale si přál, aby zjistili příčinu. „Já taky, Leo,“ ujišťoval ho, ale pak ho něco napadlo. „Slyšel jsi někdy ostatní kluky mluvit o Pibem?“ položil synovi otázku.

„Myslíš o Chlapci?“

„Ano, to slovo znamená chlapec, ale legenda o Pibem je víc než jenom o slovu a jeho významu. Je to chlapec z Argentiny, který se naučil hrát fotbal v ulicích, kde mají nárok na míč jenom ti, kteří si ho dokážou udržet,“ pokračoval

Jorge.

„Jako Maradona?“ vyptával se Leo.

„Přesně jako Maradona,“ souhlasil otec. „Maradona je vlastně takový Pibe mého mládí.“

„Takže je to legenda o Maradonovi?“ ověřoval si Leo.

„Ne, synku,“ opravil ho láskyplně. „Je to legenda o tobě.“

Ta slova udělala Leovi velkou radost, protože to byl jeho sen - vyrůst, stát se profesionálním hráčem a mít Maradonu za svého trenéra. Usmál se na tátu a zavřel oči. A zatímco Jorge dál rozvíjel příběh o Chlapci, Leo se ponořil do nejkrásnějšího snu svého života.

Je to nový sen, takový se Leovi ještě nikdy nezdál. Je mu v něm pět let. Je v sousedství poblíž jejich domu na adrese 525 Estado de Israel v Rosariu. Staví si míč na zem na prázdném pozemku za domem, kde hrávají s kluky pouliční fotbal. Vzápětí si všimne, že v brance stojí jeho hrdina Diego Maradona v černém dresu. Maradona je uprostřed branky, která je vyznačena dvěma zapíchnutými klacky. Leo je v takovém šoku, že vidí Maradonu, že se zastavuje, ale Diego na něj houkne: „Nezastavuj, Leo! Vystřel! Tohle je tvůj zápas, Pibe!“

Leo si přihrává míč dopředu, kličkuje s balonem jako přilepeným k levé noze, předstírá pohyb doprava, ale nakonec trefí míč zleva levou nohou a ten přelétá Maradonovi nad hlavou pod břevnem a končí v síti!

Leo ve vítězném gestu zvedá ruce nad hlavu a podívá se na Maradonu. Čeká, že v jeho výrazu spatří smutek, protože nedokázal střelu vyrazit. Ale Diego se usmívá.

„To bylo skvělé, Leo! Přímo kouzelné! Jsi náš!“ haleká Maradona, zvedá Lea a vyhazuje ho do vzduchu. Místo, aby padal dolů, pokračuje Leo v letu vzhůru k nebi. Dívá se na Maradonu, který je menší a menší. Ten ještě jednou křikne: „Jsi opravdový Pibe!“

Když to Leo zaslechne, už se ničeho nebojí. Volá zpátky na zem: „Já myslel, že Pibe jsi ty!“

„To jsem, Leo! Ale ty jsi další!“ křičí Maradona skrz mraky. „Ty jsi další, Leo!“

Leo tomu nemůže uvěřit! Dívá se nahoru ke slunci, stoupá pořád výš a prolétá skrz mraky. Plave v nich stejně, jako když předstírá, že plave ve vaně, a slunce je tak jasné, že ho probouzí...

Leo ležel na zádech na posteli a plaval v pokrývce, jako by to byly mraky. Jeho okopaný modrý míč se odkutálel až pod okno na druhé straně pokoje. Bylo ráno. „To bylo úžasný!“ vykřikl tak nahlas, až se do pokoje přihnala máma i s babičkou.

„Co bylo úžasné?“ ptala se babička. „Můj sen! Byl ten nejhezčí ze všech!“ vysvětlil Leo.

„To je dobře. Můžeš mi ho vyprávět cestou na Grandoli,“ tišila ho babička.

„Na Grandoli!“ zajásal Leo, vyskočil z postele a hodil přes babičku přikrývku. „Jdeme se podívat na zápas?“

Babička Celia si stáhla deku z hlavy a urovnala si vlasy. „To bys chtěl dělat na Grandoli? Jenom se dívat?“

Leo zavrtěl hlavou. „Ne! Chci hrát!“ řekl s rozzářeným pohledem.

„Přesně tak!“ souhlasila babička.

„Ale,“ namítl Leo, „já přece nemůžu hrát za Grandoli!“

„Jistěže můžeš,“ ujišťovala ho babička. „Oni to ještě nevědí, ale takového hráče, jako jsi ty, budou potřebovat. Člověk nemá každý den šanci nominovat se do nejhoršího týmu ve městě!“

KAPITOLA 3

Nejhorší tým ve městě

„ALE BABI, PROČ CHCEŠ, ABYCH HRÁL za nejhorší tým v Rosariu?“ divil se Leo a vířil prach okopanými botami, jak si cestou na hřiště fotbalového klubu Grandoli přihrával míč zprava doleva a zpátky. Hřiště se nacházelo pár bloků od jejich domu. Ráno bylo horké, skoro jako všechna rána v Rosariu, ale Leo cítil, že něco je ve vzduchu. Něco zvláštního.

„No a co? To vědí všichni, že je Grandoli nejhorším mančaftem ve městě,“ řekla babička.

„Jasně, koho to zajímá,“ souhlasil Leo. „Prostě chci hrát.“

„Správně,“ usmála se babička šibalsky. „Dokonce by to mohla být tvoje výhoda, že si vedou tak špatně.“

„Opravdu?“ nechápal Leo.

„No jistě. Slabý tým potřebuje silného hráče, ne?“

„To jo, ale kdo to bude?“ zajímal se Leo.

Babička se usmála. „Přece ty, Leo. Potřebují tebe. Nemají ponětí, jak moc jsi dobrý,“ pokračovala babička. „Tak jim to ukážeme.“

Leo se rozzářil.

„Promluvím si s trenérem,“ pronesla babička.

„Co když mě nevezme?“ Leo cítil, jak mu v krku roste knedlík.

„Věř mi, vezme tě,“ ujistila ho Celia.

Kráčeli podél břehu řeky Paraná a Leo cítil vůni její kalné vody, a dokonce i obilí z lodi, která kolem nich proplouvala po proudu od obilného přístavu směrem k moři. Zanedlouho už měli zahlédnout hrací plochu fotbalového klubu Grandoli. Leo vnímal, jak mu srdce tluče rychleji a rychleji. Jenom pomyšlení na to, že hraje fotbal, v něm vyvolávalo intenzivní pocity.

Hřiště Grandoli bylo celé hrbolaté a rozbité. Právě na něm trénovaly dva týmy hráčů, kteří běhali tam a zpátky a zvedali prach skoro stejně vysoko jako míč. Jenže pro Lea nebylo sledování hry zdaleka tak uspokojivé jako hra samotná. Oběma rukama se zaklesl do pletiva drátěného plotu, prostrčil skrz něj nos a ani na chvíli nespustil oči z míče.

„Počkej tady, Leo. Jdu si promluvit s trenérem,“ řekla mu babička.

„Tak jo, ale na to, abych hrál s těmi kluky, jsem moc malý,“ odvětil s očima přišpendlenýma k hřišti. „Všichni jsou větší než já.“

Babička Celia ho chytla za ramena a zpříma mu pohlédla do očí. „Kolik chlapců tam vidíš?“ zeptala se ho.

Leo namířil prst na hřiště a počítal. „Jedenáct v jednom týmu a deset v druhém,“ odpověděl.

„Tak vidíš,“ pousmála se babička. „Jednomu týmu chybí hráč. Chceš něco dokázat?“ ptala se dál.

Leo přikývl.

„To můžeš jenom tehdy, když se nevzdáš. Chceš to vzdát?“

Leo zavrtěl hlavou.

Babička se na něj široce usmála, pocuchala mu vlasy a odhodlaně vyrazila za trenérem. Leo se za ní chvíli díval, ale pak se znovu otočil k hřišti.

Babička našla kouče Aparicia u postranní čáry. Potil se jako splavený kůň a nervózně rázoval podél lajny sem a tam. Když udělal další otočku, ocitl se tváří v tvář Celii. Pokusil se ji obejít, ale ona mu zastoupila cestu. „Potřebuješ něco, Celie?“ vzdychl.

„To je moc špatné, že ti chybí jeden hráč, Apo. Když se má něco pokazit, tak se to pokazí,“ přemítala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lionel Messi: úžasný příběh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.