Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

J. Kenner: Řekni mé jméno

Vydání první

Copyright © 2015 by Julie Kenner

Ukázka z připravované knihy J. Kenner Na kolenou

Copyright © by Julie Kenner

This translation published by arrangement with Bantam Books,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1972. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Say My Name vydaného nakladatelstvím

Bantam Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random

House LLC, New York v roce 2015

Český překlad © 2015 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na obálce © 2015 Ricardo

Obálka a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0247-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0248-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

J. Kenner

Řekni mé jméno

řekni mé jméno je smyšleným dílem.

Jména, postavy, místa i děj jsou buď výsledkem

autorčiny představivosti, nebo jsou užity fiktivně.

Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami,

živými či zemřelými, událostmi nebo místy

je zcela náhodná.

Pro moji rodinu.

Za to, že si zvykli, že má mamka hlavu

pořád plnou románových příběhů. JK

Kapitola jedna

Hukot rotorů helikoptéry mi naplňoval hlavu jako šepot, jako tajné poselství, jemuž jsem nedokázala uniknout. Ne on, ne teď. Ne on, ne teď.

Jenže jsem zatraceně dobře věděla, že moje naděje jsou liché, moje slova marná. Nemohla jsem utéct. Nemohla jsem se skrýt. Mohla jsem pouze pokračovat dál – řítit se více než stopadesátikilometrovou rychlostí vstříc srážce s osudem, o němž jsem se domnívala, že jsem mu unikla už před pěti lety. A s mužem, se kterým jsem tehdy skoncovala.

S mužem, o němž jsem sama sobě namlouvala, že už ho nechci – ale nemůžu popřít, že ho zoufale potřebuju.

Sevřela jsem v prstech pevněji výtisk časopisu Architekt, který mi ležel na klíně. Na muže na titulní straně jsem se ani nemusela dívat. V duchu jsem ho viděla stejně živě jako tehdy. Jeho černé lesklé vlasy, jen s lehkým měděným odstínem, když mu do nich zasvítí slunce. Jeho oči, tak modré a hluboké, že byste se v nich mohli utopit.

Na obálce časopisu seděl uvolněně na okraji psacího stolu, puky na kalhotách dokonale rovné, bílou košili nažehlenou. Manžetové knoflíčky jen zářily. Za ním se vypínalo panorama Manhattanu, zarámované stěnou ze skla. Vyzařoval odhodlání a sebedůvěru, ale já jsem svým vnitřním zrakem viděla ještě víc.

Viděla jsem smyslnost a hřích. Sílu a svůdnost. Viděla jsem muže s rozepnutým límečkem od košile a s povolenou kravatou. Muže, který je spokojený sám se sebou, který ovládne celou místnost už jen tím, že do ní prostě vstoupí.

Viděla jsem muže, který mě chtěl.

Viděla jsem muže, který mě děsil.

Jackson Steele.

Pamatovala jsem si, jaké to je, když se naše nahá těla dotýkají. Dokonce jsem si pamatovala jeho vůni, dřevitou a pižmovou, s jemným nádechem čehosi kouřového.

A ze všeho nejvíc jsem si pamatovala, jak mě omámila jeho slova. Jak jsem se s ním cítila. A ani teď, vysoko nahoře nad Pacifikem, jsem nemohla popřít, že mnou probíhá proud vzrušení jen z pouhé vyhlídky na to, že ho zase uvidím.

A to bylo samozřejmě právě to, co mě děsilo.

Jako by chtěla podtrhnout moje myšlenky, helikoptéra se ostře naklonila a mně se zhoupl žaludek. Natáhla jsem ruku, abych se přidržela o okénko, a zadívala jsem se dolů na hlubokou indigovou modř Pacifiku a na rozeklanou linii pobřeží Los Angeles, ztrácející se v dálce.

„Začínáme sestupovat, slečno Brooksová,“ oznámil po krátké chvíli pilot. Jeho hlas zněl ze sluchátek naprosto jasně. „Už jen pár minut.“

„Děkuju vám, Clarku.“

Létám nerada, a obzvlášť helikoptérou. Možná mám přehnanou fantazii, ale nějak se nedokážu zbavit představy, jak se desítky absolutně nutných šroubků a drátů ustavičným pohybem nepřetržitě vibrujícího stroje uvolní a nakonec vypadnou.

Postupně jsem přijala, že se občasným cestám letadlem nebo helikoptérou nemůžu vyhnout. Když pracujete jako výkonná asistentka pro jednoho z nejbohatších a nejmocnějších mužů na světě, létání prostě patří k věci. Ale i když jsem se s touto realitou smířila – a dokonce jsem se naučila brát celou věc se zenovým přístupem – pořád jsem bývala při startu a při přistání úplně rozhozená. Na tom, jak se země zvedá a přibližuje se k vám, zatímco vy se zároveň nezadržitelně řítíte k ní, je cosi příšerně nepřirozeného.

Ne že bych vůbec nějakou zemi viděla. Podle mě jsme byli pořád ještě nad vodou, a zrovna když jsem tento drobný fakt chtěla připomenout, za mým okénkem se objevil úzký srpek ostrova. Mého ostrova. Stačil mi pouhý pohled, abych se začala usmívat, nadechla jsem se jednou a pak podruhé, až jsem se konečně uklidnila a dala se zase dohromady.

Samozřejmě, ten ostrov nebyl skutečně můj. Patřil mému šéfovi, Damienu Starkovi. Nebo, přesněji vzato, patřil Starkovým prázdninovým nemovitostem, což je divize Starkových realit, která je zase součástí Starkova Holdingu, a to je plně vlastněná dceřiná společnost podniku Stark International, což je jedna z nejvýnosnějších globálních firem světa, kterou vlastní jeden z nejmocnějších mužů světa.

V mých představách je však ostrov Santa Cortez můj. Ostrov, projekt a s ním i všechny možnosti, které k němu patří.

Santa Cortez je jedním z menších ostrovů souostroví Channel Islands, které se táhnou podél kalifornského pobřeží. Je poněkud ukrytý za ostrovem Catalina a po mnoho let ho stejně jako San Clemente využívalo námořnictvo.

Na rozdíl od San Clemente, který armáda pořád využívá a má na něm vojenskou základnu, kasárna a různé další známky civilizace, není na Santa Cortez vůbec nic, sloužil pouze pro trénink boje muže proti muži a nácvik střelby ze zbraně. Takhle mi to aspoň řekli. Námořnictvo není nijak zvlášť sdílné ohledně svých aktivit.

Před pár měsíci jsem si v Los Angeles Times všimla krátkého článku ohledně vojenské přítomnosti v Kalifornii. Článek se zmiňoval o obou ostrovech, ale stálo v něm, že armáda své aktivity na Santa Cortez hodlá ukončit. Víc informací tam už nebylo, ale přesto jsem článek ukázala Starkovi.

„Mohl by být na prodej, a pokud ano, řekla bych, že musíme jednat rychle,“ konstatovala jsem a podala mu noviny. Právě jsem ho seznámila s jeho programem na celý den a zrovna jsme pospíchali po chodbě k zasedací místnosti, kde už čekal Charles Maynard, Starkův právník, a s ním nejméně dvanáct bankovních ředitelů ze tří různých zemí, aby zahájili dlouho plánované jednání o daních a investiční strategii.

„Vím, že jste hledal potenciální místa pro několik letovisek na Bahamách,“ pokračovala jsem, „ale protože jsme zatím žádný vhodný ostrov nenašli, napadlo mě, že by zatím mohla být pro luxusní dovolenou dobrá nějaká lokalita se snazší dostupností ze Spojených států.“

Vzal si ode mě noviny, při chůzi si článek přečetl, a zastavil se před prosklenými dveřmi od zasedačky. Za těch pět let, co jsem pro něj pracovala, jsem se už jeho obličej naučila znát, ale v tu chvíli jsem neměla ani nejmenší ponětí, co si myslí.

Podal mi noviny zpátky, zvedl jeden prst v němém náznaku, abych počkala, vešel do místnosti a oslovil přítomné muže: „Pánové, omlouvám se, ale objevilo se něco naléhavého. Charlesi, budeš tak laskav a ujmeš se vedení schůzky?“

A už byl zase zpátky na chodbě vedle mě, ani se neobtěžoval čekat na Maynardovu odpověď nebo na souhlas ředitelů. Ve své absolutní sebedůvěře prostě přepokládal, že všechno půjde hladce – přesně tak, jak si on sám přeje.

„Zavolejte Nigela Galwaye z Pentagonu,“ prohodil, když jsme se opět vydali chodbou zpět do jeho kanceláře. „Číslo najdete v mých osobních kontaktech. Řekněte mu, že mám zájem ten ostrov získat. Pak se spojte s Aidenem. Je zrovna v Century City, aby pomohl Trentovi s nějakými potížemi, které se tam během výstavby vyskytly. Zeptejte se ho, jestli by se mohl utrhnout na tak dlouho, abychom se s ním společně sešli na oběd v restauraci Ivy.“

„Ach,“ vypravila jsem ze sebe a pokoušela se najít ztracenou rovnováhu. „My – společně?“

Chápala jsem, proč mám zavolat Aidenovi. Aiden Ward byl viceprezidentem Starkových realit a právě dohlížel na stavbu Stark Plaza, což měla být trojice kancelářských budov v Century City na okraji Santa Monica Boulevard. Nechápala jsem však, proč pan Stark chce mít u toho oběda také mě, protože jeho obvyklým postupem bylo prostě mě seznámit s fakty a detaily, podle nichž jsem měla postupovat, vždy až po proběhlé schůzce.

„Když jste ten projekt vymyslela, tak by bylo rozumné, abyste se taky zúčastnila zahajovacího jednání.“

„Vymyslela?“ Vážně se mi z toho točila hlava.

„Pokud se zajímáte o developerské projekty, speciálně o komerční, nemůžete si přát lepšího učitele, než je Aiden,“ odpověděl. „Jistě, budete muset zůstat déle v práci. Potřebuju vás mít u sebe, ale můžete na někoho převést takovou část svých úkolů, aby to fungovalo. Myslím, že třeba Rachel by si ráda vzala nějaké hodiny navíc,“ dodal. Měl tím na mysli Rachel Petersovou, svoji víkendovou sekretářku.

„Využijte byznys plán, který Trent připravil pro bahamský projekt, a vypracujte vlastní návrh a časový harmonogram.“ Podíval se na hodinky. „Do oběda to nestihnete, ale aspoň navrhněte nějaké body, o nichž bychom mohli jednat.“ Podíval se mi do očí a já jsem v těch jeho spatřila jiskřičku humoru. „Nebo si toho snad představuju moc? Myslel jsem, že nemovitosti patří k vašim hlavním zájmům, ale pokud nemáte zájem posunout se do manažerského postavení –“

„Ne!“ doslova jsem to ze sebe vyrazila. Narovnala jsem ramena a napřímila se v zádech. „Ne. Vlastně chci říct ano, pane Starku, chci pracovat na tomhle projektu.“ Doopravdy jsem si ale přála, abych přestala tak strašně rychle dýchat, ale nebyla jsem si úplně jistá, jestli je to vůbec možné.

„Dobrá,“ řekl. Došli jsme k mému psacímu stolu ve vstupu do recepce před jeho kanceláří. „Zavolejte Nigelovi. Dohodněte ten oběd. A tím začneme.“

To, čím jsme začali, vedlo více méně přímou cestou k tomuto okamžiku. Stala jsem se oficiálně projektovým manažerem letoviska na ostrově Cortez, součásti Starkových prázdninových nemovitostí. Aspoň až do dneška.

Mohla jsem jen doufat, že jím zůstanu i zítra. Protože v tom byl totiž právě ten problém. Jestli zprávy, které jsem obdržela před dvěma hodinami, zničí celý projekt Santa Cortez, nebo jestli jej dokážu zachránit a spolu s ním i svou rodící se kariéru v oblasti nemovitostí.

Pokud to však chci zvládnout, potřebuju bohužel právě Jacksona Steelea.

Žaludek se mi nepříjemně zkroutil, ale hned jsem si řekla, že se nebudu stresovat. Jackson mi určitě pomůže. Musí, protože všechno, po čem toužím, závisí právě teď jedině na něm.

Vzhledem ke svým pocuchaným nervům jsem byla mimořádně vděčná, že se nám podařilo přistát zlehka. Zasunula jsem časopis do obří kožené kabelky, odepnula si bezpečnostní pásy a počkala, až mi Clark otevře dveře. Jakmile jsem byla venku, nadechla jsem se svěží vůně moře a nastavila tvář vánku. Okamžitě jsem se začala cítit lépe, moje obavy i předchozí nevolnost zmizely pod vlivem čiré krásy tohoto místa jako mávnutím kouzelného proutku.

A že to byla nádhera. Nádhera, a nedotčená k tomu, s původními rostlinami a stromy, dunami a plážemi plnými mušlí.

Ať už tady armáda prováděla cokoliv, nenarušila tím přirozené prostředí. Jediné známky civilizace se vlastně nacházely přímo zde na místě, kde jsme přistáli. Byla tu asfaltová plocha pro dva vrtulníky, malý přístav a nízká plechová budova, používaná jako sklad zařízení, a vedle nich malý baráček se dvěma chemickými toaletami. Stál tam taky bagr s rypadlem, generátor a různé další stroje, které tady ještě zůstaly, než začne vyklízení ostrova. Nemluvě o dvou bezpečnostních kamerách, které sem byly namontovány, aby uspokojily jak Stark International Security, tak i pojišťovací společnost.

Vedle vrtulníku, kterým jsme s Clarkem přistáli, stál ještě jeden a hned za ním se táhla provizorní cesta, která vedla od zchátralé pracovní plochy do centra stále ještě divoké přírody tohoto ostrova. A zjevně také k Damienovi, jeho ženě Nikki a k Wyattu Royceovi, fotografovi, jehož si Damien najal, aby pořídil fotografie jeho manželky na mořském břehu a také snímky ostrova ještě před zahájením stavby.

Clark zůstal u helikoptéry a já jsem se vydala po cestě. Téměř okamžitě jsem však zalitovala, že jsem si neudělala čas a před tímhle výletem si nepřevlékla sukni a lodičky s vysokými podpatky. Půda byla kamenitá a nerovná a bylo jasné, že si boty ošoupu a zničím. Měla jsem v plánu hodit na sebe džíny a turistickou obuv, ale pospíchala jsem. A taky jsem si říkala, že moje oblíbené tmavomodré lodičky budou jen malou cenou za to, jestli se mi povede tento projekt znovu rozjet.

Stezka mírně stoupala, a když jsem došla na hřbet nízkého kopce, zjistila jsem, že se dívám dolů na písčitou zátoku, stulenou pod skalním útesem. Vlny dorážely na kameny a rozstřikovaly se v kapkách, jež se ve vzduchu leskly jako diamanty. Na pláži jsem uviděla Damiena. Právě vzal svou ženu kolem pasu, ona mu položila hlavu na rameno a oba se společně dívali na rozlehlou plochu moře.

Nikki a já jsme se dost spřátelily, takže to rozhodně nebylo poprvé, co jsem ty dva viděla spolu. Tentokrát z nich ovšem vyzařovalo cosi sladce důvěrného, až jsem začala mít pocit, že bych měla odejít a nechat je o samotě. Neměla jsem však času nazbyt, a tak jsem si místo toho jen odkašlala a vydala se kupředu.

Samozřejmě mi bylo jasné, že mě nemohli slyšet. Dunění vln, tříštících se o pobřeží, bylo natolik silné, že dokázalo přehlušit i hukot přilétající helikoptéry, natož drobné zvuky, které jsem vydávala já.

Jako kdyby chtěl potvrdit moje myšlenky, Damien právě přitiskl rty na spánek svojí manželky. Něco se ve mně bolestně sevřelo. Vzpomněla jsem si na časopis ve své kabelce – na obraz muže na jeho titulní straně. Líbával mě stejným způsobem, a když jsem si připomněla dotyky jeho rtů na své kůži, lehounké jako motýlí křídlo, začalo mě pálit v očích. Říkala jsem si, že je to tím větrem a slanou vodou, ale samozřejmě to nebyla pravda.

Byla to lítost a pocit ztráty. A ano, taky to byl strach.

Strach, že jsem právě otevřela dveře k čemusi, co sice zoufale chci, ale o čem vím, že to nedokážu zvládnout.

Strach, že jsem to všechno dokonale podělala už před lety.

A chladná, hořká jistota, že pokud nebudu velice, velice opatrná, ta zeď, kterou jsem si kolem sebe vystavěla, se náhle zhroutí a moje strašlivé tajemství vyjde najevo a dozví se o něm celý svět.

„Sylvie?“

Nadskočila jsem, trochu vylekaná, a uvědomila si, že tam pořád stojím a tupě zírám na moře a moje myšlenky se zatím toulají v bůhvíjakých dálkách.

„Pane Starku. Omlouvám se, já –“

„Jsi v pořádku?“ Byla to Nikki, která promluvila. Tvářila se účastně a rozběhla se ke mně. „Vypadáš nějak roztřeseně.“ Došla ke mně a vzala mě pod paží.

„Ne, jsem v pohodě,“ zalhala jsem. „Jenom je mi trochu špatně z toho vrtulníku. Kde máte Wyatta?“

„Už šel na pláž,“ řekl Damien Stark. „Mysleli jsme si, že bude nejlepší, když půjde napřed a rovnou začne fotit obrátky pro prospekt.“

Škubla jsem sebou, poněvadž jsem měla více než hodinové zpoždění. Podle plánu jsem měla být ráno v Los Angeles, zatímco Nikki, Damien a Wyatt odjedou na ostrov napřed. Měla jsem se přidat později, aby měli dost času na focení soukromých portrétů, a pak po zbytek dopoledne pracovat s Wyattem na sérii snímků, které bychom mohli využít v propagačních materiálech pro budovaný resort.

Damien by pak na zpáteční cestě pilotoval svůj vrtulník sám a Wyatt, Nikki a já bychom se vrátili spolu s Clarkem. Nikki a já jsme nedávno zjistily, že máme obě rády fotografování, a Wyatt nám nabídl, že až dokončí svou práci, dá nám pár užitečných tipů.

„Ty sis ale nevzala fotoaparát,“ podotkla Nikki a na čele se jí objevily vrásky. „Určitě se něco děje.“

„Ne,“ odpověděla jsem a pak, „no tak jo. Možná.“ Podívala jsem se na Starka. „Musím s vámi mluvit.“

„Půjdu se zatím podívat na Wyatta,“ prohlásila Nikki.

„Ne, jen zůstaň. Teda pokud to panu Starkovi – Damienovi – nebude vadit.“ Pořád mi ještě dělalo potíže oslovovat ho během pracovní doby křestním jménem. Ale jak mi mnohokrát připomněl, na to jsem už strávila dost hodin pitím koktejlů u bazénu s jeho manželkou. Po tolika Cosmopolitanech začne formálnost v soukromí obtěžovat.

„Jistě že mi to nevadí,“ řekl. „Co se stalo?“

Zhluboka jsem se nadechla a sdělila mu novinky, kterých jsem byla tak plná. „Martin Glau dnes ráno z projektu vycouval.“

Změnu na Damienově obličeji jsem postřehla okamžitě. Rychlý záblesk překvapení, následovaný hněvem, který ihned vystřídalo ocelové odhodlání. Nikki, která stála po jeho boku, se ani zdaleka tolik neovládala.

„Glau? Vždyť byl z toho tak nadšený. Proč by pro všechno na světě měl chtít vycouvat?“

„Nechtěl,“ objasnila jsem jí. „Musel. Vzdal to. Odjel pryč.“

Damien na mě na okamžik jen zíral. „Odjel pryč?“

„Zřejmě do Tibetu.“

Damienovi se téměř nepostřehnutelně rozšířily oči. „Vážně?“

„Prodal veškerý majetek, zavřel svoji firmu a sdělil svému právníkovi, ať klientům oznámí, že se rozhodl strávit zbytek života v modlitbách a meditacích.“

„Ten idiot,“ vyjel Damien s oním druhem potlačované zuřivosti, jakou jsem během jeho obchodních jednání vídala jen zřídka, ačkoliv tisk během let neustále psal o jeho výbušnosti. „Co si k čertu myslí?“

Chápala jsem jeho rozčilení. A v tomto případě jsem ho dokonce i sdílela. Tohle byl můj projekt, ale Glau nás podrazil všechny. Letovisko Cortez mělo patřit Starkovým nemovitostem, ale to ještě neznamenalo, že by ho měl plně financovat sám Damien nebo Damienovy společnosti. Ne, za poslední tři měsíce jsme makali jako diví, abychom sehnali kdejakého investora – a všichni jmenovali dva důvody, proč se chtějí do projektu zapojit: Glauovu pověst architekta a Damienovu pověst byznysmena.

Prohrábl si prsty vlasy. „No dobře, však to nakonec zvládneme. Pokud jeho právník dnes bude informovat jeho klienty, tisk začne brzy něco tušit a všechno se pak rychle dostane na veřejnost.“

Zašklebila jsem se. Už jen z pouhé této myšlenky jsem se celá zpotila, protože tohle byl můj projekt. Vymyslela jsem ho, získala jsem pro něj podporu a dřela jsem jako kůň, aby mohl začít. Tohle pro mě bylo víc než jen prázdninové středisko, byl to první krok k mojí budoucnosti.

Musím ten projekt udržet naživu. A zatraceně, já ho dokážu udržet při životě. I kdyby to mělo znamenat, že si pustím k tělu muže, o němž jsem přísahala, že už ho nikdy nechci vidět.

„Potřebujeme sestavit plán,“ řekla jsem. „Definitivní postup akcí, který bychom ukázali investorům.“

Viděla jsem, jak se Damienovi bez ohledu na danou situaci mihlo v očích pobavení. „A vy už jistě máte návrh. Dobrá. Tak si ho poslechněme.“

Přikývla jsem a pevně sevřela velkou kabelu. „Na investory zapůsobila Glauova pověst a jeho portfolio,“ začala jsem. „Jenže tohle už podruhé zopakovat u dalšího architekta nemůžeme.“ Glau jako hybná síla, spojovaná s některými z nejpůsobivějších novátorských budov moderní historie, byl považován za mimořádného architekta – za architekta, jehož schopnosti ve spojení se statusem celebrity zaručí projektu úspěch.

„Takže navrhuju, abychom jim představili muže, který ve všech ohledech dosahuje, nebo dokonce překračuje Glauovu pověst.“ Sáhla jsem do tašky, vytáhla časopis a podala ho Damienovi.

„Jackson Steele.“

„Má zkušenosti, styl, skvělou pověst. Není to jen vycházející hvězda svého oboru – když pomineme Glaua, můžeme klidně říct, že se jedná o nového korunního prince. A to ještě není všechno. Steele má totiž ještě víc než Glau onen druh přitažlivosti jako celebrita, který náš projekt potřebuje. Ten druh potenciálu, který nejenom nadchne investory, ale který se také ukáže být obrovským přínosem, až letovisko představíme veřejnosti.

„Tak takhle to je?“ řekl Stark podivně hluchým hlasem. Viděla jsem, jak se na sebe s Nikki podívali, a nemohla jsem se ubránit údivu nad tím, jak rychle jejich výměna pohledů proběhla.

„Přečtěte si ten článek,“ naléhala jsem, odhodlaná dokázat svůj názor. „Nejenže se v něm píše, že podle příběhu, který stojí za jedním z jeho projektů, se má natáčet hraný film, ale už dokonce vznikl dokument o něm a o muzeu, které loni postavil v Amsterodamu.“

„Já vím,“ řekl. „Zrovna dnes má premiéru v kině Čínské divadlo.“

„Ano,“ prohlásila jsem dychtivě. „Půjdete tam? Mohl byste si tam s ním promluvit.“

Damienova ústa se zkřivila v něčem, co mělo zřejmě znamenat ironii. „Kupodivu jsem nebyl pozvaný. Vím to pouze proto, že se o tom zmínil Wyatt. Najali si ho, aby tam nafotil slavnostní zahájení a momentky hostů.“

„Přesně tak to myslím,“ tlačila jsem na něj dál. „Je to slavnostní událost. Ten chlap má rozhodně jiskru jako celebrita. Potřebujeme ho v týmu. A v tom článku se také píše, že si chce otevřít pobočku své kanceláře v Los Angeles, což znamená, že chce svoje aktivity přenést víc na Západní pobřeží.

„Jackson Steele ale není jediný, kdo přichází v úvahu,“ nadhodil Damien.

„Ne,“ souhlasila jsem. „Ale v tuhle chvíli je jediný, kdo má skutečnou pozornost veřejnosti. A navíc, už jsem se poohlédla po pár dalších architektech, kteří by také mohli přitáhnout investory, ale žádný z nich není momentálně dostupný. Steele je. Původně jsem Steelea jako možného architekta do původního developerského plánu nenavrhla, protože byl pro dalších šest měsíců vázaný projektem v Dubaji.“ Tehdy jsem byla vděčná situaci, že je Steele nedostupný, protože jsem se nechtěla ocitnout v této situaci. Teď se však okolnosti změnily.

„Jenže projekt v Dubaji padl,“ pokračovala jsem. „Z politických a finančních důvodů, řekla bych. Všechno je to rozebrané v tom článku. Udělala jsem si rychlý průzkum a nemyslím si, že by Steele měl nějaký další rozběhnutý projekt, ale takhle to nezůstane dlouho. Jackson Steele může zachránit projekt Cortez. Prosím, věřte mi, když vám říkám, že bych s tímto návrhem nikdy nepřišla, kdybych v něj absolutně nevěřila.“

A nebyla to snad pravda pravdoucí?

„Já tomu taky věřím,“ řekl Damien. „A souhlasím s vaším posouzením situace. Jestli hned teď nezískáme Jacksona Steelea, ztratíme naše investory. Jedinou další cestou, jak udržet projekt naživu, je, že bych ho plně zafinancoval, ať už z korporátního majetku, nebo ze svých osobních zdrojů.“ Nadechl se. „Sylvie,“ prohodil jemně, „jenže takhle já byznys nedělám.“

„Já vím. Samozřejmě, že tohle všechno vím. Právě proto navrhuju, abychom oslovili Jacksona. Myslím Steelea,“ opravila jsem se a musela se ovládnout, abych sebou neškubla nad tou nechtěnou důvěrností. „Tohle je velký a důležitý projekt – přesně takový, na jaké se v poslední době zaměřuje. Určitě bude pro. Jde jen o to, co vlastně bude chtít.“

Damien a Nikki si znovu vyměnili pohledy a mě se zmocnily obavy.

„Omlouvám se,“ řekla jsem. „Je tady snad něco, o čem nevím?“

„Jackson Steele nemá zájem spolupracovat se Stark International,“ ozvala se konečně Nikki po krátkém zaváhání.

„On – cože?“ Chvíli mi trvalo, než mi to došlo. „Jak to víte?“

„Setkali jsme se s ním, když jsme byli na Bahamách,“ vysvětlila mi Nikki. „Damien mu nabídl podílet se od počátku na bahamském projektu. Oslovil ho ještě dřív, než Stark International získala pozemky. Měl mít úplný přístup ke všem detailům celého projektu. Jenže on dal velice jasně najevo, že nechce pracovat ani pro Damiena, ani pro žádný z jeho podniků. Řekl, že Damien je příliš výrazná osobnost a že on se jím nechce nechat zastínit.“

„Jinými slovy, Steelea do tohoto projektu nedostaneme,“ pokračoval Damien. Pohlédl na hodinky a pak na Nikki. „Budu se muset vrátit,“ řekl a pak znovu přesunul pozornost ke mně. „Zavolejte investorům osobně. Tohle není věc, kterou bych měl dělat sám. Je mi to vážně moc líto, Syl,“ dodal Damien. Bylo to právě tím oslovením, proč mi došlo, jak vážná ta situace je. Projekt zkrachoval. Můj projekt zkrachoval.

Říkala jsem si, že by se mi mělo ulevit, protože nebudu muset riskovat špatné vzpomínky. Že jsem byla blázen, když jsem si myslela, že mám dost síly pokoušet svoje noční můry. Že bych se na ten projekt měla radši vykašlat než napochodovat rovnou zpátky do všeho, před čím jsem kdysi utekla.

Ne.

Ne. Pracovala jsem na něm příliš tvrdě a ten projekt pro mě příliš znamenal. Nemůžu se ho jen tak vzdát. Ne takhle. Ne bez boje.

A ano, možná v sobě mám určitou část, která se touží s Jacksonem Steelem znovu setkat. Abych sama sobě dokázala, že na to mám. Že ho můžu znovu vidět, mluvit s ním a zatraceně, znovu s ním i důvěrně spolupracovat – a přitom nějak dokázat, že se pod tíhou toho všeho nesesypu.

„Prosím,“ řekla jsem Damienovi. Sevřela jsem ruce v pěst a v duchu si připomínala, že zrychlený tep mého srdce a zpocená kůže pramení ze strachu, že přijdu o tento projekt, a nikoliv z myšlenky na to, že znovu uvidím Jacksona. „Nechte mě, ať s ním promluvím. Musíme se o to alespoň pokusit.“

„Vždyť budou i jiné projekty, slečno Brooksová.“ Jeho hlas zněl jemně, ale přesto rozhodně. „Tohle není vaše poslední příležitost.“

„Já vám to věřím,“ řekla jsem. „Ale nikdy bych nemyslela, že shodíte ze stolu problémový plán, když ještě existuje nějaká šance na jeho záchranu.“

„Podle toho, co o panu Steeleovi vím, žádná šance neexistuje.“

„Já myslím, že ano. Prosím, nechte mě to zkusit. Žádám o čas pouze do konce tohoto týdne,“ dodala jsem ještě honem. „Jen trochu času, abych se mohla s panem Steelem setkat a představit mu tento návrh.“

Damien chvíli mlčel. Potom přikývl. „Investorům to ale nemůžu zamlčet,“ řekl konečně. „Už je však pátek, a tak toho musíme využít. Zavolejte jim. Dejte jim vědět, že od nich potřebujeme potvrzení, že se projektu hodlají dál zúčastnit, a naplánujte konferenční hovory na pondělí ráno.“

Přikývla jsem, rychle a věcně. Uvnitř jsem ale skákala radostí.

„To vám poskytne čas přes víkend,“ pokračoval Damien. „V pondělí ráno buďto oznámíme, že máme v týmu Jacksona Steelea, nebo že máme s projektem problém.“

„Budeme ho mít v týmu,“ pronesla jsem se sebedůvěrou, která pramenila spíš z naděje než z reality.

Damien naklonil hlavu mírně vlevo, jako by zvažoval moje slova. „Co vás vede k této domněnce?“

Olízla jsem si rty. „Já – já se s ním znám. Setkali jsme se před pěti lety v Atlantě. Vlastně těsně před tím, než jsem začala pracovat u vás. Nevím sice, jestli bude souhlasit, ale myslím, že mě alespoň vyslechne.“ Přinejmenším jsem si myslela, že to udělá, dřív než se dozvím, že Starkův projekt definitivně odmítl.

Teď se celá scéna naprosto proměnila. Předtím jsem se domnívala, že mu na stříbrném podnosu nabídnu úžasný plán. Že mu prokážu laskavost. Že budu nad věcí.

Teď už jsem však věděla, že opak je pravdou.

Může odejít. Může říct ne. Může mi ukázat vztyčený prostředníček a poslat mě do háje, ať se mu nemíchám do života.

Připomněla jsem si náš poslední rozhovor – rozhovor, který mě naprosto zničil.

Potřebuju, abys pro mě něco udělal, řekla jsem.

Pro tebe cokoliv.

Žádné otázky, žádné námitky. Je to důležité.

Cokoliv si budeš přát, miláčku. Přísahám. Stačí jen, abys řekla.

Tenkrát svoje slovo dodržel. Udělal, o co jsem ho požádala, i když nás to oba málem zničilo.

Teď od něj zase něco chci.

A zoufale přitom doufám, že mi opět stačí jenom říct.

Kapitola dvě

„Kdykoliv, kdy si dnes udělá čas,“ říkala jsem s telefonem pevně přitisknutým k levému uchu a s rukou zrovna tak pevně přitlačenou k tomu pravému. I tak jsem Jacksonovu sekretářku, sídlící v New Yorku, přes hluk postupně se vypínajícího rotoru helikoptéry sotva slyšela.

„Omlouvám se, slečno Brooksová, ale dnes večer má v Los Angeles premiéru dokument o panu Steeleovi, takže se obávám, že má plný program.“

Stála jsem na střeše mrakodrapu Stark Tower a i přes skvělý pocit, že jsem doslova na vrcholku světa, jsem se necítila ani klidná, ani vyrovnaná. Chtěla jsem otevřít dveře a nastoupit do výtahu, ale ze zkušenosti jsem už věděla, že bych tak riskovala ztrátu signálu na svém mobilním telefonu. K tomu jsem měla pocit, že jak jednou ztratím spojení, už se mi té ženské nepodaří znovu dovolat.

A tak jsem stála ve větru a na pálícím slunci, všude kolem mě byl asfalt a já jsem si připadala naprosto vydaná na pospas ne pouze přírodním živlům, ale také Jacksonu Steeleovi, jeho sekretářce, a dokonce i tomu zatracenému poskytovateli mobilního připojení.

„A co zítra?“ zeptala jsem se. „Vím, že je sice sobota, ale pokud se nebude vracet zpátky do New Yorku –“

„Pan Steele zůstane v Los Angeles přinejmenším týden.“

„Skvělé,“ prohlásila jsem a nohy mi podklesly úlevou. „Kdy by se mu to mohlo hodit?“

„Chviličku, prosím. Pokusím se ho zastihnout na mobilu.“

Připadala jsem si poněkud bláhově, jak jsem tam stála a poslouchala povzbudivou melodii, než se zase obnoví spojení. Pak v telefonu cvaklo na znamení, že se sekretářka znovu připojila, a já jsem narovnala záda i ramena, jako bych vyskočila na povel. Protočila jsem panenky nad vlastním směšným chováním.

„Obávám se, že se mu to hodit nebude.“

„Ach, to snad ne. Ráda se přizpůsobím, kdykoliv. Pokud by mu to vyhovovalo, tak za ním přijdu do hotelu, nebo může přijít on za mnou do mojí kanceláře. Jakkoliv to půjde.“

Slyšela jsem její povzdechnutí, dlouhé a hluboké, a když promluvila, musela jsem se kousnout do spodního rtu: „Ne, slečno Brooksová, vy mi nerozumíte. Pan Steele mi nařídil, abych vaši žádost o setkání odmítla. A samozřejmě vyjádřila jeho omluvu.“

„Jeho omluvu?“

„Řekl, že tomu budete rozumět. Řekl, že jste si to už jednou vyjasnili. V Atlantě.“

„On – cože?“

„Je mi hrozně líto, slečno Brooksová. Ale musím vás ubezpečit, že rozhodnutí pana Steelea je konečné.“

V ústech mi totálně vyschlo. Ne že by na tom nějak záleželo. Chtěla jsem ještě něco namítnout, ale už bylo pozdě. Spojení oněmělo.

Chvíli jsem zírala na mobil a nemohla jsem uvěřit tomu, co jsem právě vyslechla.

Jackson řekl ne.

„Kurva.“ Zajela jsem si prsty do vlasů a ohlédla se po Clarkovi, který zrovna zavřel dvířka vrtulníku a vydal se směrem ke mně.

„Problémy?“ zeptal se a zamračil se, když viděl můj obličej.

„Radši bych řekla, že ne,“ odpověděla jsem. Protože nepřipadalo v úvahu, že bych zavolala Damienovi a oznámila mu, jak totálně jsem vybouchla – že se mi nepodařilo dosáhnout ani schůzky. Což znamená, že okamžitě potřebuju plán B. Jiného architekta. Kouzelný lektvar. Jakýkoliv zázrak, zatraceně.

Vydala jsem se za Clarkem k výtahu, ale náhle jsem si na něco vzpomněla a zastavila jsem se. „Přeju hezký víkend,“ řekla jsem mu. „Musím vyřídit ještě jeden hovor.“

A pak jsem projela svůj seznam telefonních čísel, vyhledala spojení na Wyatta a fotografovi zavolala, abych zjistila, jestli mi tenhle zázrak nedokáže zařídit právě on.

„Víš, jak je tohle úžasné, viď?“ zeptala se mě Cass, když nastoupila do limuzíny a usadila se na sedadlo naproti mně.

Jako vždycky vypadala úchvatně. Měla na sobě těsné černé šaty s rozparkem tak vysokým, že byl div, že kromě stehen neukazovala do světa i přilehlé okolí. Šaty přidržovala jediná jednoduchá mašle přes levé rameno a Cass je vyplňovala křivkami, o nichž jsem si já mohla nechat pouze zdát. Tento týden měla vlasy rezavé a vyčesala si je nahoru tak, aby zdůrazňovaly střih šatů. Kromě malého briliantového cvočku v nose neměla žádné jiné další šperky. Díky tomu ještě víc vyniklo její tetování – exotický pták na rameni, s ocasními péry spadajícími dolů v kaskádě barev. Jakmile se posadila, Edward za ní zavřel dveře a vrátil se na sedadlo řidiče. Neviděly jsme na něj, protože jsme kvůli soukromí měly staženou roletku mezi řidičem a pasažéry, ale hned jsme ucítily, jak se limuzína odlepila od chodníku před Cassiným malým domkem ve Venice Beach.

„No fakt, Syl. Ty benefity v tvojí práci jsou vážně boží.“

„Rozhodně jsou super,“ souhlasila jsem a podala jí skleničku vína. Limuzína patřila do vozového parku společnosti Stark International a Edward byl Damienův osobní řidič, kterého mi pro dnešní večer zapůjčil. Pokud budu mít štěstí, tak se nám Edwardovy přesčasy nakonec vyplatí.

„Koukám, že obě dvě potřebujeme chvilku hlubokého zamyšlení,“ prohodila Cass. „Ty, abys ocenila mimořádné výhody svého zaměstnání. A já, abych pocítila vděčnost, že jsi tak asociální, že jsi neměla koho jiného pozvat.“

„Kozo,“ řekla jsem jí, ale rozesmála jsem se, protože zavřela oči a zvrátila hlavu dozadu.

„Mmmm,“ zabručela, jako by byla na lekci jógy, a nikoliv na zadním sedadle dlouhé limuzíny, která ji právě veze na důležitou hollywoodskou party.

Původně jsem se sice rozmýšlela, jestli ji mám vzít s sebou, ale nakonec jsem se rozhodla, že jo. A nejen proto, že by to Cass mohla na červeném koberci parádně oživit, ale taky proto, že umí skvěle zafungovat jako lidská podoba utěšitelského polštářku.

Cass je moje nejlepší přítelkyně od chvíle, kdy jsem ve zralém věku patnácti let napochodovala do tetovacího salonu jejího otce. Okamžitě mě vypoklonkoval a velice přesnými výrazy mi sdělil, že se nehodlá nechat připravit o licenci kvůli nějakému spratkovi z lepší čtvrti, který se chce dát tetovat jen proto, aby naštval mamku s taťkou.

Nebrečela jsem – nebrečívala jsem už od čtrnácti – ale zato jsem cítila, jak mi rudne obličej a roste ve mně vztek a frustrace. Vynadala jsem mu do zmetků a řvala na něj, že neví nic o mých rodičích a zatraceně už vůbec nic neví o mně. Vlastně si nepamatuju, že bych ho označila za zasranýho debila, ale Cass mě ubezpečila, že ano.

Zato si pamatuju, jak jsem odtud vystřelila a naslepo utíkala až na pláž. Přeběhla jsem cyklostezku, málem zakopla o čísi batole a s klopýtnutím padla do písku. Ležela jsem tam tváří k zemi jako idiot, s čelem položeným na předloktí a s víčky pevně přitisknutými k sobě, protože se mi chtělo plakat – prostě jsem chtěla nechat slzy téct – jenže netekly. Nešlo to.

Nevím, jak dlouho jsem tam ležela a jen mělce dýchala, abych nevdechla písek. Vím jen to, že když jsem pak konečně vzhlédla, byla tam u mě, samá ruka, samá noha, dohněda opálená a s krátkými černými vlasy, nagelovanými do desítek špiček. Seděla na bobku, lokty opřené o kolena a s bradou v dlaních na mě jen tak zírala. Jen se tak pohupovala dopředu a dozadu a koukala na mě.

„Jdi pryč,“ řekla jsem.

„On za to nemůže. Moje máma pláchla a on se teď o mě musí starat sám, takže to není jeho vina. Chápeš, kdyby mu sebrali licenci, tak bude muset salon zavřít. Pak by mu sebrali barák a skončili bysme na zadním sedadle jeho buicku, a já bych musela jít šlapat chodník do Hollywoodu, abysme měli aspoň na snickers a lehkou kolu.“

Z jejích slov se mi sevřel žaludek a na chvíli jsem si myslela, že budu zvracet. „Neříkej to,“ ozvala jsem se. „To není vůbec vtipný.“

Přivřela oči a pořádně si mě prohlédla. Pak vstala, nohatá jako hříbě. Natáhla ke mně ruku, aby mi pomohla vstát. „On to udělat nesmí, ale já můžu.“

„Co můžeš?“

„Chceš mít kérku a já ti ji můžu udělat.“ Pokrčila rameny, jako by tetování bylo něco, co umí každá pubertální holka.

„Kecáš.“

„Jak chceš.“ Obrátila se k odchodu.

Nadzvedla jsem se, klečela v písku a sledovala, jak jde pryč. Ani jednou se neohlédla, aby zjistila, jestli jsem si to nerozmyslela.

Rozmyslela jsem si to. „Počkej!“

Zastavila se. Uběhl okamžik, pak další, pak se otočila. Překřížila si ruce na prsou a čekala.

„Kolik je ti let?“ zeptala jsem se.

„Šestnáct. A kolik je tobě?“

„Zrovna mi bylo patnáct. Ty to vážně umíš?“

Došla ke mně a natáhla nohu, abych si mohla prohlédnout černou růži, kterou měla na kotníku. „Jo, umím.“

„Bolí to?“

Odfrkla si. „Pche, jo. Ale ne víc, než kdyby ti to udělal on.“

Usoudila jsem, že v tom má pravdu, ale nikdy jsem se to nedozvěděla jistě. Protože jediný, kdo mě kdy tetoval, byla právě Cass, a kérek od ní mám několik. Ten první den jsme se poflakovaly na pláži, dokud její táta v salonu nezavřel. Pak jsme se vplížily dovnitř a Cass mi ozdobila stydkou kost nádherným zlatým zámkem, pevně staženým a zamčeným řetězem.

Ptala se mě, proč chci zrovna tenhle obrázek, ale já jsem jí to neřekla. Tehdy ne. A ani později jsem jí neprozradila všechno. Vždycky jen povrch, ale ne celou pravdu, uloženou hluboko pod ním. I když je moje nejlepší přítelkyně, myslím, že jí to ani nikdy neřeknu.

Tahle kérka – a všechny další, které následovaly – byly jen pro mě. Znamenají tajemství a triumfy, slabosti a silné okamžiky. Jsou jako mapa, jsou to vzpomínky.

A hlavně jsou jen moje.

„Kdo všechno tam teda má být?“ zeptala se Cass po chvíli. „Bude tam červenej koberec, že jo?“

„Tak mi to řekli. Ale moc se nevzrušuj. Je to jenom filmový dokument, žádný kasovní trhák. Počítám, že tam přijde pár šéfů různých filmových studií, nějací agenti a možná pár třetiřadých celebrit.“

„Ale ani tak to nezmění fakt, že se projdeme po tom zasraným červeným koberci. To si rozhodně musím zapsat do svýho seznamu věcí, co jsem stihla před smrtí.“

„To bych řekla. Mimochodem, ty šaty, co máš, jsou skvělý. Kde jsi k nim přišla?“

„V té charitě poblíž Beverly Hills. To je moje nejoblíbenější loviště.“ Cass teď byla majitelkou salonu Totální tetování a docela dobře vydělávala, ale vždycky se jí tak nedařilo. Myslím, že jsem u ní snad nikdy neviděla účtenku z lepšího obchodu.

„Obvykle tam schrastím jenom desetidolarové džíny od 7 For All Mankind a nějaký supr trička,“ pokračovala. „Ale tentokrát tam měli celý stojan s večerními šaty. Fakt, já ty ženský nechápu. Vezmou si je jednou a pak je dají pryč.“ Filozoficky pokrčila rameny. „Ale to je fuk. Aspoň můžu těžit z jejich ekonomické idiocie.“

„A pak v té svojí šetrnosti ještě vypadat skvěle.“

„To teda! Však ty vypadáš taky úžasně!“ dodala.

„To bych taky měla. Krášlila a malovala jsem se dvě hodiny.“ Vlasy nosím nakrátko už od patnácti. Tehdy jsem si ostříhala dlouhé, volně spadající vlny a vybrala si účes, který je kombinací mezi krátkým sestřihem a mikádem. Tehdy jsem toužila hlavně po změně, pokud možno dost dramatické, ale ještě takové, jakou bych dokázala zvládnout. Oholit si hlavu bylo prostě příliš radikální i pro moje tehdejší rozpoložení, a tak jsem radši trochu ubrala.

Teď už se mi účes doopravdy líbil. Podle Kelly, kadeřnice, ke které chodím, se hodí k mému oválnému obličeji a zdůrazňuje mi lícní kosti. Upřímně řečeno, důvody jsou mi fuk, hlavně se mi musí líbit, co uvidím v zrcadle.

„Ty červený konečky jsou obzvlášť úžasný,“ podotkla Cass.

„Viď, že jo? Že jsou bezva?“ Vlasy mám tmavě hnědé s přírodními zlatavými odlesky. Doopravdy se mi tak líbí, takže jsem nikdy neupadla v pokušení napodobit Cass a čas od času si obarvit hlavu na růžovo, na fialovo nebo prostě jenom na červeno.

Dnes večer jsem však zatoužila po něčem výraznějším, a tak jsem požádala Kelly, jestli by mi udělala nějaké barevné melíry. Rozhodla se zajít ještě dál a obarvila mi nejenom konečky, ale také pár pramenů po celé hlavě. Výsledek byl nejenom zábavný, ale zároveň také elegantní.

„Je to úžasný, to jo, ale já jsem myslela to, jak se ti barva vlasů hodí k šatům. Což je báječný.“

„To by taky mělo. Přišlo mě to na děsivou spoustu peněz.“

Netrávím sice život prolézáním secondhandů jako Cass, ale taky obvykle za šaty neutrácím tolik jako dnes. Tyhle byly rudé jako požární stříkačka, a i když jsem si vybrala délku ke kolenům jako u koktejlek, připadalo mi, že jsou stejně elegantní a sexy jako Cassina dlouhá róba až na zem.

A ano, když jsem se v nich zatočila před zrcadlem ve zkušební kabince, snažila jsem se na sebe dívat Jacksonovýma očima. Nejenom proto, že jsem chtěla vypadat sexy – nebo ne úplně – ale proto, že jsem chtěla působit úspěšně. Zdatně. Důležitě.

„Funguje to?“ zeptala jsem se Cass. „Nejsou moc vulgární? Nebo, co by bylo ještě horší, moc manažerské?“

„Jsou dokonalé. Vypadáš jako sebevědomá, profesionální byznysmenka. A očividně sis vzala k srdci moji radu a investovala jsi do vycpávané pushupky, protože máš dokonce i pěkný výstřih.“

„Mrcho,“ řekla jsem, ale s láskou. Mám sportovní postavu, štíhlou a útlou. To je sice skvělé, když si vybírám oblečení, ale už horší, když se snažím působit sexy.

Čekala jsem, že po mně hodí nějakou peprnou odpovědí, jenže místo ní nastalo pouze ticho. „Tak co je?“ vybafla jsem na ni, když už jsem ho nemohla dál snést.

„Jsi si jistá, že to takhle chceš?“

Jemný tón jejího hlasu mnou projel jako nůž. Cass bývá hlučná a divoká, na to jsem si už zvykla. Jemnost mě však od ní dokáže nalomit.

Přikývla jsem. „Do toho projektu jsem vložila srdce i duši. Nenechám ho přece padnout, když mám šanci ho zachránit.“

„I když ti ta záchrana může ublížit?“

Dalo mi práci, abych sebou neškubla. „Neublíží mi.“

„Zatraceně, Syl, vždyť ti už ublížila. Myslíš si, že to nechápu? Není nikdo, kdo by tě znal líp než já, a pro případ, že bys na to zapomněla, byla jsem to taky já, kdo ti dělal kérku na zádech, když jsi přijela zpátky z Atlanty do L.A. Vím, jak jsi byla zničená, a přísahám bohu, že kdyby tě nenakopla ta nová práce u Starka, shořela bys jako papír.“

„Cass, nech toho –“

„Čeho? Že si o tebe dělám starosti?“

„Je to už pět let. Už jsem to překonala.“

„A teď je to zase tady, a přímo před tebou.“

„Ne,“ řekla jsem, ale hned jsem zase zmlkla, protože měla pravdu. „No tak třeba jo. Ano. Vinna ve všech bodech obžaloby. Mířím přímo do jámy lvové. Rozlévám benzín a škrtám sirkou. Vrhám se z útesu. Vyber si správné přirovnání sama, protože na tom stejně nezáleží. Já to udělat musím.“

„Proč?“

„Ty se mě na to vážně ptáš?“

Svěsila ramena. „Ne. Já to chápu. Viděla jsem, jak jsi na tom projektu strašně makala. Vím, co všechno pro tebe znamená. Je to jako já a můj salon. Ráda jsem pracovala u svýho táty, ale když je teď podnik jenom můj, je to ještě lepší. Cítím se, nevím, jak to říct. Jako bych byla dospělá. Hotová.“

„Jo. Přesně tak to je.“

„Jenomže on už přece řekl ne, viď? Nejdřív Starkovi, a s tebou se dokonce odmítl vůbec setkat. A ty fakt věříš, že si to rozmyslí?“

„Musím tomu věřit,“ řekla jsem. „Neodůvodněný optimismus je v tuhle chvíli to jediné, s čím si musím vystačit.“

„Ale jdi, holka. Neříkej to.“

Natáhla jsem se dopředu a vzala ji za ruku. „Já to zvládnu. A budu v pohodě, fakt. Nejsem tak slabá, jako jsem bývala dřív. Já to zvládnu,“ zopakovala jsem, jako bych chtěla víc přesvědčit sama sebe než ji.

„Do prčic, to víš, že jo,“ odpověděla, ale slova zrazoval nepřesvědčivý úsměv.

„No tak,“ pošťouchla jsem ji. „Jak bych mohla prohrát, když vypadám takhle sexy?“

To vyvolalo smích. „Máš bod,“ uznala. „Chci říct, jakože teď fakt vypadáš k sežrání. A to si k čertu pamatuju dobu, kdy jsi vypadala tak děsně, že by tě ani pes nechtěl olíznout.“

„No nekecej, fakt?“ Poslední roky na střední škole jsem strávila tím, že jsem se ze všech sil snažila být neviditelná. A byla to právě Cass, kdo do mě nabouchal nějaký ten rozum dřív, než jsem šla studovat na Kalifornskou univerzitu.

Ten den si pamatuju s křišťálově jasnou přesností. Bylo úterý a my jsme se rozhodly zajít podívat na kampus, který se měl brzy stát mým domovem. Po cestě si nás prohlíželo pár kluků z vyšších ročníků a mojí okamžitou reakcí bylo shrbit se v ramenou a zkřížit si ruce přes prsa.

„Do prdele, co blbneš?“ zeptala se mě tím svým obvyklým jemným způsobem.

„Promiň, cože?“

„No tak, Syl. Musíš toho nechat. Jsi fakt kočka, i když to skrejváš pod hnusnejma teplákovkama a pytlovitejma džínama. A ty tvoje vlasy –“

„Já si nechci nechat narůst vlasy.“

„No, a už jsi uvažovala o tom, já nevím, že by ses aspoň učesala?“

Zastrčila jsem ruce do kapes svých pytlovitých džínů a vzdorovitě zírala na chodník.

„Koukni,“ pokračovala laskavěji. „Já to chápu. Klidně si můžeš lehnout u mě na gauč jako u psychouše a já ti přesně řeknu, co se ti v té tvé hlavě honí.“

„Stejně jsem ti nakonec neřekla, co se stalo, tak mě laskavě vynech,“ vyštěkla jsem na ni.

„Víš co? Mně je to jedno. Jenže jsi moje nejlepší kamarádka a mám tě ráda a nemůžu se koukat, jak tomu pitomýmu zmrdovi všechno servíruješ na stříbrným podnosu.“

„Já mu nic neservíruju,“ řekla jsem. „Je fuč. Už dlouho.“ A zaplaťpánbůh za to.

„Leda houby. Vždyť on je ten důvod, proč chodíš tak, že bys mohla z fleku dostat hlavní roli v důchodcovským seriálu. Sice jsi toho debila neviděla už od patnácti, ale vlastně je s tebou každej podělanej den.“

Zaťala jsem ruce v pěst, protože se ve mně začínal vzmáhat vztek. „Tak s tímhle teda vůbec nezačínej,“ řekla jsem, zvedla hlavu a pokročila blíž k ní.

„Já už jsem o tom ale začala!“ Cass je sotva o pět centimetrů vyšší než já, ale vždycky byla nápadnější a já jsem byla vždycky v jejím stínu. A to mě ještě víc rozzuřilo. Trpěla jsem. Cítila jsem se ztracená. A dokonce ani moje nejlepší kamarádka mě nechápala.

„Prostě. Toho. Kurva. Nech.“

„Čeho mám nechat?“ zeptala se. „Nemám ti snad říkat pravdu? Nemám ti snad vtloukat do té tvojí zabedněné palice, jak je to celé absurdní? Nějakej zvrácenej fotograf tě zneužil, protože jsi mladá a hezká, a ty se teď ze všech sil snažíš prostě zmizet? Jdi s tím do prdele. Bylo ti čtrnáct – čtrnáct. Byl to zmetek.“

Pomalu jsem zakroutila hlavou. V očích mě pálilo, ale slzy ne a ne přijít. Chtělo se mi utéct pryč, ale vždycky jsem se vším chodila za Cass, takže to znamenalo, že už jsem neměla kam jinam jít. „Vůbec jsem ti to neměla říkat.“

Pravda však byla, že jsem jí vlastně neřekla všechno – ani zdaleka ne. Ale řekla jsem jí toho dost.

„Zatraceně, Syl,“ pronesla a přitom jí po tvářích kanuly slzy. „Copak to nechápeš? Nějakej zvrhlík tě připravil o panenství. Vzal si jen sex. Nevzal ti ale přece samu sebe. Jsi chytrá a jsi krásná, a to ti nikdy vzít nemůže. Musíš se přes to přenést. Protože pokaždé, když se schováš za nějakej takovej hnus, jako je tohle,“ řekla a zatahala za moji hnusnou šedivou teplákovku, „tak mu dovoluješ, aby vyhrál. Jestli chceš zpátky svůj život, tak si ho prostě vezmeš. A budeš při tom vypadat skvěle.“

Ještě i teď, když jsem seděla ve svých sexy rudých koktejlkách na zadním sedadle limuzíny, se mi svíral žaludek jako tehdy, když mluvila o tom, co mi Bob provedl během oněch měsíců, kdy mi bylo čtrnáct. Ještě víc jsem si však vybavovala, jaké teplo a bezpečí jsem cítila díky vědomí, že mám kamarádku, které na mně doopravdy záleží.

„Díky,“ pronesla jsem tiše.

Naklonila hlavu, očividně nechápala sled mých myšlenek. „Za co?“

„Za tohle,“ řekla jsem a dotkla se svých šatů. „Kdybys mě tehdy před lety nebuzerovala, nejspíš bych si dneska oblékla tepláky.“

„Pokud bys šla se mnou, tak ne,“ odsekla a obě jsme se rozesmály.

„Koukni, Syl,“ ozvala se po chvilce. „Já prostě jenom nechci, abys zase skončila na hromádce. Nikdy jsi mi sice neřekla úplně, jak to se Steelem bylo, ale znám tě natolik dobře, že už vím, že jsi tak trochu mimo, pokud se týká chlápků a vztahů.“

„Tak to je nejslabší výraz roku,“ souhlasila jsem. Nepotřebovala jsem psychologa, aby mi bylo jasné, že mám pořád ještě problémy.

„Spala jsi od Atlanty vůbec s někým?“

Ztuhla jsem. „Soustředila jsem se na práci,“ odpověděla jsem úsečněji, než jsem původně zamýšlela. „Moje práce není jenom od devíti do pěti.“

Zvedla ruce na znamení, že se vzdává. „Hele, já to chápu. Fakt že jo. A rozhodně ti tím ani nechci říct, že by ses měla začít chovat tak jako před Steelem.“

Ošila jsem se, protože byla pravda, že jsem se na vysoké škole vyspala se spoustou kluků.

Ne proto, že jsem je chtěla, a dokonce ani proto, že bych potřebovala uvolnění. Ne, já jsem provozovala sex jako terapii, při které jsem si znovu a znovu dokazovala, že přes všechno, co o sobě vím, dokážu svoje pocity a reakce udržet v hezké, malé, pevně zavřené krabičce. Že dokážu zvítězit nad vzpomínkami a nočními můrami. Že se dokážu ovládat.

Cass věděla o tomto období mého života víc než kdo jiný. A taky věděla, že to není nic, co by se mi chtělo rozebírat.

„Nemluvme o tom, Cass. Nevrtej mi dneska večer do hlavy. Prosím.“

„Promiň. Fakt, omlouvám se. Ale dneska je to přesně o tom. Pořád to máš ještě v sobě.“

Automaticky jsem zavrtěla hlavou, abych to popřela, i když jsem věděla, že má pravdu. „Od doby, co jsem se přistěhovala zpátky do L.A., už žádné noční můry nemám.“

„Tak to je skvělý. O tom právě mluvím. Nechci, aby ti někdo ublížil. Zase. Už sis vytrpěla až dost.“

„Nenechám si ublížit,“ řekla jsem, ačkoliv můj slib zněl prázdně. „Mám tě ráda, však víš.“

V zelenkavých očích jí zajiskřilo veselím a koutky úst nadzvedla v náznaku úsměvu. „No jo, ale šla bys se mnou do naha?“

„Teď, když mi dalo tolik práce se obléct?“ zavtipkovala jsem. Vzhledem k tomu, jak opravdu nemožná jsem ohledně chlapů a vztahů s nimi, občas jsem si fakt přála, abych to tak měla taky. Jenže to pro mě není. I když se mezi námi vyskytly i horší momenty, slabost, kterou pro mě měla a kterou se nikdy nepokusila zastírat, jen přidávala našemu vztahu na zajímavosti.

Prohnaně se ušklíbla a pak se podívala na hodinky. „Máme ještě pár minut, než do kina dorazíme. Mohly bysme stáhnout roletku k řidičovi. Udělat Edwardovi malou show.“ Našpulila rty a předvedla taneček, při kterém se jí roztřásla ňadra.

Hlasitě jsem se rozesmála. „To je blbost z mnoha důvodů.“

„Ale fakt, jakej má význam jít na hollywoodskej mejdan, když tam nebude sex a alkohol?“

„My máme alkohol,“ připomněla jsem jí a dolila jsem jí víno do skleničky. „A pokud jde o sex, určitě tam budou spousty možností.“

„Z třetiřadých celebrit,“ připomněla mi.

Chvilku jsem to zvažovala. „No, vlastně by mě nepřekvapilo, kdyby se tam objevil Graham Elliott.“ Elliott patřil k nejnovějším hollywoodským megastar. „Očividně má zálusk na roli Steelea ve filmu, který se má natáčet, a ten teda rozhodně patří mezi první ligu.“

„Není to zrovna můj typ, ale to znamená, že nejspíš přijde taky Kirstie Ellen Toddová, ne?“

„Pochybuju. Někde jsem četla, že už se rozešli.“

Cass udělala obličej a pak si povzdechla. „No, tak to u ní aspoň budu mít šanci.“

„Za prvé, jsem si naprosto jistá, že není lesba. A za druhé, je tady takový malý problém, že se s ní nikdy nepotkáš, ani za milion let.“

„To jsou všechno jenom drobný překážky.“

Pobaveně jsem potřásla hlavou. „Sebedůvěro, tvé jméno je Cassidy.“

„Třeba lesba je. Jé, páni, koukej.“ Hodila do sebe zbytek svého vína a pak použila prázdnou skleničku jako ukazovátko. „Reflektory.“

Měla pravdu. Dva světlomety křižovaly noční oblohu přímo před starým Graumanovým Čínským divadlem, které se dnes nazývá TLC Čínské divadlo. Když jsem dospívala, říkalo se mu Mannovo Čínské divadlo, a tak ho většinou označuju jen jako Čínské divadlo v Hollywoodu, známé otisky rukou a nohou mnoha filmových a televizních hvězd.

Edward se s limuzínou zapojil do řady aut, a tak jsme se dál plížili dopředu jen pomalu. Když se její zadní dvířka ocitla ve stejné linii jako červený koberec, limuzína zastavila. Dveře se otevřely a já i Cass jsme se ocitly ve vřavě reportérů a jejich blesků. Jakmile však zjistili, že nepatříme k celebritám, jejich pozornost opadla, i když myslím, že kvůli Cassiným nádherným nohám trvala o něco déle, než měla.

Červené šňůry před námi oddělovaly kino a jeho nádvoří od diváků, kteří se shlukli podél tohoto úseku Hollywood Boulevardu.

Když jsme se po rudém koberci vydaly k věhlasnému vchodu do slavného kina v podobě pagody, Cass mi stiskla ruku. „Tak tohle je teda vážně boží.“

S tím jsem rozhodně nemohla polemizovat, a když jsme pokračovaly dál, připadala jsem si sama tak trochu jako celebrita. Tu představu ještě zdůrazňovalo, když jsem se rozhlédla kolem sebe na muže ve smokinzích a nádherně načesané dámy, kteří v tomto otevřeném prostoru přecházeli, klábosili s novináři a poskytovali turistům i lovcům celebrit šanci, aby si pořídili desítky a desítky fotek.

Wyatt čekal na konci, a jakmile jsme se s Cass přiblížily, začal se na nás usmívat. Myslela jsem si, že jen projdeme dál a připojíme se k ostatním hostům, ale zavedl nás přímo před plakát s reklamou na filmové studio, které dokument financovalo, a tam nám pak udělal ty pravé snímky z červeného koberce.

„Díky, žes sehnal lístky navíc i pro mě,“ řekla jsem mu. „Máš to u mě.“

„Žádný problém,“ řekl Wyatt a namířil fotoaparát na Cass. „Byla to jen další ukázka mojí rozvrácené umělecké osobnosti. V tomhle ohledu jsem fakt ujetej,“ dodal a já jsem se rozesmála.

Cass a já jsme se vzaly v podpaží a následovaly dav vyparáděných lidí. Nejdřív jsme zamířily do Graumanova plesového sálu v sousedním multiplexu, kde se ještě před začátkem promítání v původním kině konala recepce pro VIP osobnosti. Naklonila jsem se ke Cass. „Fakt boží,“ řekla jsem a zopakovala tak její slova. A myslela jsem to vážně. V tu chvíli jsem byla natěšená, plná sebedůvěry a odhodlání dobýt celý svět. Nebo aspoň dobýt Jacksona Steelea.

Když jsme vešly do plesového sálu, ve dveřích stál uniformovaný personál a nabízel nám sklenky se šampaňským. „Týjo,“ hlesla Cass a já jsem v duchu souhlasila.

Sál, velký, ale nikoliv příliš rozlehlý, působil úžasným dojmem. Celý prostor naplňovalo nazlátlé světlo, přerušované ornamenty z geometrických modrých obrazů, promítaných na podlahu a na strop. Balkony byly kolem rohů zbarvené světlem do červena, což sálu dodávalo slavnostní ráz a zároveň atmosféru nočního klubu. Dva mohutné sloupy strážily celý prostor a mezi nimi se dav shlukl kolem oválného baru, kde vystavené skleničky na víno v rafinovaném osvětlení zářily jako barevné hvězdy.

Na obrazovku za barem se promítala montáž z fotografií – tyčící se mrakodrapy, hranaté kancelářské budovy, novátorské obytné komplexy. Ve všech jsem poznávala projekty Jacksona Steelea a tyto obrázky se střídaly se skicami, plány a záběry ze stavby muzea v Amsterodamu, které bylo v centru pozornosti dokumentárního filmu stejně jako jejich autor sám.

Cass vyzunkla svou skleničku šampaňského a vydala se rovnou čarou k baru pro další. „Já potřebuju dolít a ty potřebuješ tekutou kuráž,“ prohodila.

„Nepotřebuju,“ zalhala jsem, ale ona stejně objednala sklenky cabernetu pro nás obě.

Přijala jsem ji a ignorovala tak hlas rozumu, který mi našeptával, že poblíž Jacksona Steelea bych neměla mít ani lehounkou špičku. Že jestli to chci zvládnout, měla bych mít hlavu úplně jasnou, být naprosto profesionální a chladná, chladná jako led. Skvělé rady, a já jsem je všechny spláchla do hajzlu, když jsem pozvedla skleničku a dala si hluboký, dlouhý doušek.

„Tak ať jim nakopeme zadek,“ řekla Cass a zvedla svoji sklenku k přípitku. Přiťukla jsem si s ní a znovu se trochu napila. Cože to říkala? Tekutá kuráž? Jo, možná by to nakonec byl dobrý nápad.

Rozhlédla jsem se kolem, prozkoumala prostor a pátrala mezi tvářemi. Stoly, pokryté ubrusy, se mísily se sametovými pohovkami a designérskými židlemi, takže místnost působila útulně a elegantně. Většina stolů byla volná, protože lidé postávali a pohybovali se po celém sále. Některé z nich jsem poznala. Hvězdu reality show, stojící v rohu, agenta, se kterým jsem se seznámila na jednom večírku. Jacksona jsem neviděla a už jsem z toho začínala být nervózní. Musel tam někde být a měla jsem obavy, že pokud se mi ho nepodaří zastihnout ještě před promítáním, zmizí mi na after-party dřív, než si s ním stačím promluvit.

„Jak vlastně vypadá?“

„Copak nevíš?“

Pokrčila rameny. „Až dodneška jsi mi neřekla, že z té tvojí atlantské záležitosti se stala žhavá architektská celebrita. Žhavá a totálně sexy, co?“

„Líp bych to neřekla.“ Na okamžik jsem zaváhala – protože jak vlastně chcete popsat dokonalost – a pak jsem definitivně zmlkla, protože náhle byl přímo přede mnou. Ne on sám osobně, ale jeho fotografie, promítaná na obrazovku za barem, aby ji mohl vidět celý svět.

„Páni,“ hlesla Cass, když sledovala směr mého pohledu. „No teda do prdele. Jakože fakt? Ten chlápek je naprosto úchvatnej.“

S očima přilepenýma k obrazovce jsem přikývla. Hrdlo se mi sevřelo. Myslela jsem si, že obrázek na obálce časopisu mu lichotí, ale mýlila jsem se. V časopisu působil uhlazeně a upraveně, jeho drsné rysy zastřelo magické kouzlo Photoshopu. Ale tady – tady bylo všechno drsné a syrové. Bylo to věrné a úžasné a vzbuzovalo to obdiv.

Byl to Jackson, stojící rozkročený na dvou rovnoběžných ocelových traverzách nejméně třicet poschodí nad městem. Na sobě měl džíny, bílé tričko s dlouhým rukávem a na hlavě bílou přilbu. Držel se obrovského háku, visícího před ním, a zdálo se, že vůbec nevnímá kameru, která, jak jsem odhadovala, ho z bezpečné vzdálenosti zabírala dálkovým objektivem.

Stín strniště vousů se nedal přehlédnout stejně jako zářivá modř jeho očí, které v bílém slunečním světle doslova hořely. Volnou ruku si přiložil k čelu jako ochranu před slunečními paprsky, aby mohl obhlížet stavbu, zvedající se kolem něho. Za ním a pod ním se rozkládalo město, ale ústředním bodem záběru zůstával Jackson. A z tohoto jediného obrázku nebylo pochyb, že Jackson je mužem, který má sílu zmocnit se světa a přetvořit jej podle svých představ. A v tu chvíli jsem mohla jedině doufat, že to, co mu nabídnu, je tím, co bude chtít dobýt.

Objala jsem se pažemi, pak ustoupila o krok dozadu a obrázek zmizel. Vystřídala jej fotka nějaké budovy. Otočila jsem se a zjistila, že Cass na mě zírá. Povzdychla si, pak pomalu zavrtěla hlavou. „Prokristapána, Syl. Vidím ti to všechno na obličeji.“

Odvrátila jsem se, ale popadla mě za paži.

„Ta práce ti za to nestojí. On tě zase rozseká na hadry. Napůl už se mu to stejně povedlo.“

„Ne.“ Zhluboka jsem se nadechla. „Ne, nepovede – nepovedlo. Hlavně mě nerozsekal on. To jsem provedla já sama. On jenom –“

„Jenom tě nechal?“

„On udělal jenom to, o co jsem ho požádala.“ A když budu mít štěstí, udělá to znovu.

„Fajn. Ok. Ale určitě nepotřebuješ parťáka? Přinejmenším bych s tebou mohla zůstat, dokud ho nenajdeš.“

„Ne. Jsem v pohodě. Jdi se bavit. Kdo ví, třeba je Kirstie Ellen Toddová doopravdy tady.“

Zaváhala, pak přikývla. „Vyřídím jí, že ji pozdravuješ.“ V rychlosti mě objala a zamířila zase k baru pro další víno. Já jsem udělala pravý opak – svoji nedopitou skleničku jsem odložila na tác číšníkovi, který právě procházel kolem. Rozhodně bude lepší, když si zachovám jasnou hlavu.

Po patnácti minutách jsem však začala litovat své násilně přijaté střízlivosti. Dvakrát jsem už prošla celý sál, viděla desítky poměrně známých herců a dobře přes stovku tváří, které mi vůbec nic neříkaly.

Viděla jsem Cass, jak vesele klábosí s kde kým, servírku, kterou jsem znala ze svojí oblíbené restaurace a která se mi svěřila, že dělává vedlejšáky, i Wyatta, který tím vším proplouval se svým foťákem a bleskem.

Jacksona jsem však neviděla.

Musel tady ale někde být, a tak jsem se rozhodla, že nejlepší bude vyjít o úroveň výš, zalézt si na balkon a pozorovat hosty seshora. Už jsem se tam chtěla vydat, ale na poslední chvíli jsem si ještě chtěla zkontrolovat pracovní mail a zprávy. Sklonila jsem hlavu k telefonu, ale v tom jsem periferním pohledem zachytila záblesk čehosi povědomého.

Vzhlédla jsem, nedbala na náhlé sevření v prsou a pátrala po něm mezi okolními tvářemi. Jenže tam nebyl, a hruď se mi sevřela ještě víc, tentokrát zklamáním.

Zastrčila jsem telefon do mrňavé červené kabelky a udělala krok.

A vtom jsem ho uviděla.

Scházel dolů po schodech, pozornost soustředěnou na distingovaně vyhlížejícího muže, který šel vedle něj. Byl hladce oholený a v saku bez límce a bílém bavlněném pulovru působil velice elegantně. Čekala jsem, že přijde ve smokingu, ale nemohla jsem popřít, že tohle byla mnohem lepší volba. Vypadal záhadně a sexy a nepředvídatelně. Ba co víc, vypadal důležitě. Jako ten typ muže, který může poslat do háje všechny společenské konvence, a přesto se můžou ostatní přetrhnout, aby se mu zalíbili.

Tohle byl muž, který žil v mých vzpomínkách. Jeho krystalicky modré oči. Jeho široká, nádherná ústa. Jeho husté obočí a sošné rysy.

Sestoupil ještě další dva schody, pak se mírně odvrátil od svého společníka. Teprve tehdy jsem si uvědomila, že nevypadá úplně stejně, jak si ho pamatuju. Teď mu levé obočí přetínala jizva, která se v oblouku táhla přes celé čelo až k okraji vlasů. V Atlantě ji neměl, ale teď už byla dobře zahojená, takže musela být několik let stará.

Ani ta jizva však nedokázala zničit smyslnost muže, jenž tak nepopiratelně ovládal celý sál. Naopak, tato jediná chyba mu dodávala na tajemnosti, přispívala k jeho nebezpečnému a záhadnému kouzlu. I přesto jsem však věděla, že se za ní musí skrývat nějaká bolest, a prsty mě až svrběly touhou se jí dotknout, přejet po celé její délce. Sevřít ho a hladit a utěšovat proti všemu zlému, co mělo drzost poranit tu neuvěřitelnou tvář.

Na to jsem však už neměla právo, a to vědomí na mě plně dolehlo, když jsem se rozhlédla kolem sebe a viděla, že všechny přítomné ženy se dívají jen na něj, stejně jako já. Sevřela jsem ruce v pěst a náhle jsem pocítila majetnický pud, ačkoliv jsem už na tohoto muže neměla žádný nárok. Vzdala jsem se ho. Obětovala jsem ho, abych se zachránila.

Zalila mě vlna smutku a já si v duchu řekla nech toho, nech toho, nech toho.

Zachovala jsem se správně. Tím jsem si byla jistá. Beztak na tom nezáleželo. Minulost je pryč, zatraceně. Musím se prostě sebrat a jít dál, přesně tak, jak jsem to dělala celou dobu v tom svém podělaném životě.

Důkladně jsem se nadechla, pak ještě jednou, abych se přiměla vzpamatovat. Jsem přece byznysmenka s lukrativními vyhlídkami. Nejsem žádná naivní holka, která padne na kolena, jakmile uvidí ultrasexy muže, hvězdu dnešního večera.

Já to zvládnu. Dokážu k němu přijít, pozdravit ho, říct mu, že to, jak mě setřel, prostě neberu. Že už je to pět let, oba jsme dospělí a že mě teď zkrátka musí vyslechnout.

Přímočaře. Otevřeně. K věci.

Jasně. Zvládnu to. Nebude to vůbec žádný problém.

Udělala jsem první krok k němu, pak další.

Narovnala jsem se v ramenou a nasadila profesionální úsměv, který jsem se naučila během oněch pěti let, kdy jsem pracovala ve vedení Stark International.

Nespouštěla jsem zrak z Jacksona a kráčela ke schodišti. Zamýšlela jsem mu zkřížit cestu, jakmile sejde po schodech do plesového sálu.

Neviděl mě – byl úplně soustředěný na muže vedle sebe. Neslyšela jsem, o čem spolu hovoří, ale Jackson při řeči mával rukama tak, že jsem pochopila, že mluví o architektuře. Láskyplně jsem se usmála, připomněla jsem si, jak vždycky uměl načrtnout mrakodrap ve vzduchu a jak jeho prsty tančily, když rozhodoval o fasádách a rozměrech, účelu a plánu.

Jeho společník cosi řekl a Jackson se rozesmál, jeho široká, smyslná ústa se zvlnila úsměvem, který však zamrzl, když se nenuceně rozhlédl po přítomných – a pak uviděl mě.

Jeho výraz rozpálil divoký žár, ale zmizel tak rychle, až jsem si skoro myslela, že to byla pouze moje představa. Když jsem se na něj dívala teď, viděla jsem pouze prázdnou vyrovnanost. A přesto tam zůstaly zbytky naléhavosti, iluze pohybu, přestože se na schodech zprudka zastavil.

Upřel na mě oči a já jsem také zůstala nehybně stát, neschopná pohybu. Téměř neschopná i dýchat.

„Jacksone,“ pronesla jsem, ale nebyla jsem si jistá, jestli jsem skutečně promluvila nahlas, nebo zda mě jen prostě naplnilo jeho jméno, stejně nepostradatelné jako kyslík.

Stáli jsme tam, čas běžel a celý svět kolem nás zamrzl. Ani jeden z nás se nepohnul, a přesto jsem si připadala, jako bych vířila prostorem a řítila se k němu. Ta iluze mě děsila, protože v tuhle chvíli jsem vnímala dvě věci – zoufalou touhu ocitnout se znovu v jeho náruči a zoufalý strach ze střetu.

A pak se náhle svět dal zase do pohybu. Díval se mi do očí ještě o zlomek vteřiny déle a v těch krátkých okamžicích, než se odvrátil, jsem v jeho pohledu spatřila záblesk chladného, tvrdého vzteku. Ale bylo tam ještě něco dalšího. Něco, co vypadalo jako lítost, tající pod ledem.

Uvědomila jsem si, že už mi zase fungují končetiny, a tak jsem udělala krok k němu. Věděla jsem, že přišla moje příležitost. Příležitost pro projekt – a také pro něco hlubšího, o čem jsem nechtěla přemýšlet, protože otvírat tyto dveře mě příliš děsilo.

Ale na ničem z toho nezáleželo. Ani na mém strachu, ani na projektu.

Protože Jackson se už na mě znovu nepodíval.

Namísto toho kráčel dál kolem mě, ani se neohlédl, dokonce ani nezpomalil. A já jsem tam zůstala stát, dívala se, jak odchází, stejně anonymní jako všechny ty ostatní ženy, které stály kolem a toužebně na něj hleděly.

Kapitola tři

Co jsem si k čertu myslela?

Ten člověk se se mnou nekompromisně odmítl setkat. Vážně jsem věřila, že když mě uvidí na vlastní oči, z ničeho nic změní názor? Že ke mně přispěchá, vezme mě za ruku a zeptá se, co pro mě může udělat?

Nevěřila jsem tomu, to ne. Ale ať se propadnu, doufala jsem v to.

Jako teorie to vypadalo úplně jednoduše. Ne snadně – na opětovném setkání s Jacksonem nemohlo být nic snadného – ale mohlo jít podle plánu. Zvládnu to, už proto, že to zvládnout musím.

Jenže jsem selhala.

Místo abych zvolila přímočarý přístup – najít ho a promluvit si s ním – jsem zůstala stát jako přimrazená. Místo abych sebou hnula, nechala jsem ho projít kolem sebe.

Do prdele.

Ve všem jsem se přepočítala a všechna křehká sebedůvěra, kterou jsem si pracně vybudovala, se naráz dramaticky zhroutila.

Na druhé straně sálu jsem viděla Cass, jak se směje s nějakou ženou v krátkých obepnutých šatech a se sluncem vyšisovanými blond vlasy. Podívala se mým směrem a já jsem viděla, že mírně povytáhla obočí v otázce. Potřebuješ mě?

Zavrtěla jsem hlavou a usmála se. Cass se před pěti měsíci rozešla se svou dlouholetou přítelkyní a od té doby byla sama. Jestli se chce teď dát dohromady s tou ženou, v žádném případě bych jí nechtěla překazit plány.

Kromě toho přišel čas kousnout do kyselého jablka. Přišla jsem sem, abych prosadila projekt, a ať se propadnu, jestli odsud odejdu a ani se o to aspoň nepokusím.

Nakopnutá svými vlastními povzbudivými radami jsem se začala prodírat ve směru, jímž předtím Jackson zmizel. Jenže mě zastavilo oznámení, že během patnácti minut začne promítání filmu, a hosté začali odcházet do kinosálu.

To oznámení mi parádně zničilo všechny šance na to, že se mi podaří s Jacksonem najít volnou chvilku. Za prvé jsem si byla jistá, že se jako hvězda večera musí ukázat na pódiu ještě předtím, než film začne. A za druhé, zástupy teď zhoustly natolik, že už jsem neměla jinou možnost než jít s nimi.

A tak jsem plula s davem a smířila se s myšlenkou, že buď Jacksona najdu rovnou po projekci, nebo se nějak proboxuju na after-party, pro kterou však moje pozvánka neplatila.

Uvaděči v černých oblecích, což byli nejspíš studenti filmové fakulty z Jihokalifornské univerzity, nás zavedli z multiplexu do původního Čínského divadla, které patří k mým nejoblíbenějším místům v Los Angeles. Ráda jsem sem chodívala v době dospívání a užívala si jinou realitu, ukrytou na tomto exotickém místě. Před nedávnem ho přestavěli, ale na rozdíl od zářivé modernosti plesového sálu, který jsme právě opustili, vstup do Čínského divadla měl v sobě stále ještě osobitý styl, podtrhovaný sochami, dovezenými z Pekingu a ze Šanghaje, ozdobnými kazetovými stropy, příslušenstvím a paravány, použitými místo tapet, a spoustou rudých stěn a koberců.

Jakmile jsme se však ocitli vevnitř, vlády se ujaly moderní technologie. Obří promítací plátno bylo samo o sobě druhem umění a já jsem nemohla popřít, že jsem byla celá vzrušená z představy, že na něm uvidím přímo před sebou Jacksona i jeho dílo v gigantickém formátu.

Posadila jsem se na sedadlo vedle uličky v úplně poslední řadě. Myslela jsem si, že až film skončí, budu mít nejlepší možnost utéct davu, vyletět ze dveří a Jacksona dostihnout. Promítací sál nebyl plný, a jak jsem v příšeří viděla, vedle mě bylo ještě pět nebo šest volných míst. Nemohla jsem si pomoci, ale ulevilo se mi. Začínala jsem být totiž nervózní a unavená, jak na mě doléhaly vzpomínky, dorážely a dotíraly a snažily se nade mnou zvítězit. Byla jsem už zničená ze snahy je zaplašit. Až skončí film, musím být zase silná. Ale pro příštích sedmdesát minut jsem se toužila ponořit do minulosti, do Jacksona a do působivých obrazů světa, který stvořil.

Sál naplnila bouře potlesku, když muž, v němž jsem poznala Jacksonova společníka ze schodiště, vyšel na pódium a představil se jako Michael Prado, režisér uváděného dokumentu.

„Jak možná mnozí z vás vědí, působím ve vedení Národní rady pro zachování historické architektury a z tohoto titulu mám tu čest sledovat profesionální růst mnoha mladých architektů. Někteří z nich mají přirozený talent. Jiní se vyznačují smyslem pro byznys. A pak jsou ti, kteří mají vrozenou schopnost slučovat formu a funkčnost, místo a jeho využití. Avšak pouze jednou jsem viděl všechny tyto vlastnosti ztělesněné v jediném člověku. A ten člověk je tu dnes s námi. Dámy a pánové, prosím, přivítejte Jacksona Steelea.“

Potlesk, který se ozval, byl ještě hlasitější, když Jackson bral schody po dvou, zamával publiku a pak si potřásl rukou s Pradem.

„Díky vám všem za vřelé přijetí,“ řekl, zatímco se ujal mikrofonu. „A díky vám, Michaeli, za vaše neuvěřitelně velkorysá slova. Jak jste možná poznali,“ pokračoval a obrátil se tváří k publiku, aniž by se přitom k režisérovi otočil zády, „dokument, který Michael natočil, je mimořádně dravé zvíře. A to říkám s největším respektem a uznáním,“ dodal a obecenstvo se rozesmálo.

„Jen se to snaží vyjádřit svými slovy,“ zažertoval Michael.

„Nebo se spíš snažím využít ta jeho,“ řekl Jackson. Ovládal publikum s neuvěřitelnou lehkostí. „Ale vážně, tomuto pánovi dlužím za mnohé. Tento dokument se začal natáčet ještě předtím, než Rada pro současné umění a vědu v Amsterodamu zvolila můj návrh pro stavbu svého muzea. I když nemohu říct, že bych byl připravený podrobit svou práci tak podrobnému zkoumání, musím zdůraznit, že to pro mě bylo jak poučné, tak i užitečné. Dostalo se mi toho luxusu, že jsem mohl vidět svoji práci očima někoho jiného. To je výjimečný dar a člověk by ho neměl promarnit. Naučil mě respektu vůči mým vizím, ale také mi otevřel oči.“

Fascinovaně jsem ho sledovala, jak uvolněně a osobitě se dokáže pohybovat před obecenstvem.

Pohyboval se po jevišti tak, že se postupně jakoby díval na každého, kdo v publiku seděl. „A nyní vás vítám na premiéře dokumentárního snímku Stone a Steele a nabízím vám náhled na výsledek naší společné práce. Na problémy, pochybnosti a úspěchy, které doprovázely založení, stavbu a otevření proslulého – někdo by možná řekl nechvalně proslulého – amsterodamského Muzea vědy a umění očima Michaela Prada.“

Odmlčel se a publikum se opět roztleskalo a mně v tu chvíli došlo, jak moc mi připomíná Damiena Starka. Ne pouze vzhledově – oba se vyznačovali temnou mužnou krásou – ale především svojí schopností stát v centru pozornosti a upoutat lidi. Kdyby svou řeč zakončil obchodní nabídkou, byla jsem si naprosto jistá, že by hned ten večer shrábl milion dolarů.

Dnes to ale nebylo o byznysu. Dnešek měl být věnován oslavám, a tak po několika málo dalších slovech o historii projektu Jackson vyzval obecenstvo, ať se pohodlně usadí, a popřál mu, aby se mu film líbil.

Světla v sále pohasla, opona se zvedla a hudba začala hrát. Opřela jsem se ve svém sedadle a sledovala, jak plátno naplnil pohyb a světlo. Kamera se v nádherném záběru zvedala od země, stoupala rychleji a rychleji a klouzala po dnes už ikonických hladkých obrysech budovy muzea, až konečně dospěla k jejímu vrcholu a plátno zaplnila modrá obloha a zář slunce.

Pak se plátno proměnilo v oslepující bělost, která se prolnula s titulkovou sekvencí, a pak se objevil detailní záběr na Jacksona s vlasy rozcuchanými větrem a v džínech, pevně obtažených kolem jeho svalnatých stehen, jak se naklání přes stůl pokrytý stavebními plány. Byl zabraný do rozhovoru s dalším mužem, ale jejich slova překrýval dokonalý, uhlazený hlas vypravěče.

Hypnotizovaně jsem sledovala muže na plátně. Jeho vášnivé a dokonalé pohyby. Byl pohlcený svojí prací, doslova jí žil. V jeho činnosti byla síla. Důstojnost, možná i magie.

A z hlubokých emocí, které se mu zračily v obličeji, mi žhnula tvář a rozbušilo se mi srdce v prsou.

Vídala jsem tentýž žár, totéž odhodlání. Vídala jsem radost i uchvácení. Pevně jsem ho objímala, cítila jeho žár a nechávala jsem se sežehnout naléhavostí tohoto muže.

Hruď se mi sevřela a ruce mě začaly bolet. Uvědomila jsem si, že je to tím, jak křečovitě svírám opěradla. Dokonce jsem i zapomněla dýchat.

Vzduch, pomyslela jsem si a začala vstávat. Potřebuju se jen dostat do chodby. Nebo zapadnout na toaletu a tam si opláchnout obličej studenou vodou. Jak jsem se ale začala zvedat, kdosi vklouzl na vedlejší sedadlo.

Jackson.

Neviděla jsem ho – dokonce jsem se k němu ani neotočila – a přesto jsem nepochybovala. Jak bych také mohla, když mě začala svědit kůže jeho pouhou přítomností? Když mě obklopila jeho vůně, dřevitá a pižmová, s jemným nádechem čehosi kouřového.

Zavřela jsem oči a zůstala jsem napůl stát a napůl sedět, přikrčená nad sedadlem, náhle znejistělá, kam vlastně chci jít a proč.

„Zůstaň.“

Jediné obyčejné slovo, a přesto mě omámilo. Znovu jsem se nadechla, přikývla a pak se posadila do čalouněného sedadla. Obrátila jsem se k němu a zjistila, že se na mě soustředěně dívá. Po tváři mu tančily stíny a byla bych přísahala, že se propadnu do zářivé modři jeho očí.

Zkusila jsem promluvit, i když jsem si nebyla jistá, co vlastně řeknu. Vtom se ale ke mně naklonil, položil mi ruku na stehno tak, že okraj dlaně spočíval na tenkém materiálu mojí sukně, ale konečky prstů se dotýkaly mojí holé kůže. Připadalo mi, že se do tohoto kousku shlukla veškerá nervová zakončení mého těla, jiskřila a sršela.

Zoufale, bolestně jsem si uvědomovala jeho dotyk a měla jsem co dělat, abych překonala nutkání zatajit dech a ztuhnout, protože srdce mi zběsile bušilo a rozléval se mnou divoký žár. Nechtěla jsem na něj zareagovat, nechtěla jsem se prozradit. A už vůbec jsem nechtěla dát najevo, kolik síly mě moje sebeovládání stojí.

Jenže on se naklonil blíž, stiskl mi stehno silněji, jeho rty se přiblížily k mému uchu a on zašeptal: „Co tady k čertu vlastně děláš?“

Chtěla jsem zůstat zdrženlivá, ale to by nikam nevedlo. Nemluvě o tom, že jsem si nebyla jistá, zda bych to vůbec dokázala. Ne teď, když se mě dotýkal. Když mě tak vyvedl z rovnováhy. „Potřebuju s tebou mluvit,“ řekla jsem prostě.

„Vážně?“ zeptal se hlasem tak hebkým a svůdným jako čokoláda. „Vím totiž úplně jistě, že se mnou nemáš žádné setkání dohodnuté.“

Jeho prsty zlehka přebíhaly po mojí kůži sem a tam pohybem tak lenivým, že klidně mohl být nevědomý. Jenže jsem věděla, že to tak není. Věděl moc dobře, co dělá.

„Copak potřebuju termín, abych si poklábosila na večírku?“

„Tak tohle my teď děláme?“ zeptal se, zatímco mě jeho prsty hladily a dráždily. „Klábosíme?“

Cítila jsem, jak se mi sevřela hruď a zaplavuje mě panika. „Prosím, Jacksone.“

„O copak prosíš?“

„Pojďme ven.“ Doufala jsem, že nezaslechl, jak se mi třese hlas. „Nemohli bychom si prostě pár minut promluvit na chodbě?“

Zkusila jsem vstát, ovšem přidržel mě na místě jemným, ale pevným tlakem na stehno. Přitom mi zároveň dokázal vyhrnout lem sukně a odhalit tak o kousek víc nahé kůže. I to mi však stačilo, abych se cítila vydaná mu na pospas ještě víc. Ještě víc zranitelná.

Abych si připomněla, jaké to bylo, když se mě jeho ruce dotýkaly bez hněvu a bez přetvářky.

Polkla jsem a zaplavila mě vlna touhy a lítosti. „Jacksone –“

„Když se mnou tak nutně potřebuješ mluvit, tak mluv tady.“ Samet z jeho hlasu nezmizel, ale pod ním se ozývala chladná ocel.

„Rušili bychom všechny ostatní,“ zašeptala jsem, odhodlaná nabýt zase rovnováhy.

Povytáhl obočí a já jsem viděla, jak mu v koutku úst zahrálo pobavením. „Myslíš?“ Jeho ruka se vydala výš a přitom mi dál vytahovala sukni nahoru. „Neřekl bych, že naše... konverzace... by mohla být tak hlasitá.“

„Přestaň.“ Chytila jsem ho za ruku, aby nemohl dobýt už ani jeden milimetr.

„Proč?“

„Protože to říkám, sakra.“

„Ptal jsem se, proč se mnou potřebuješ mluvit,“ objasnil mi. „Ale na tohle se to hodí taky.“ Posunul ruku výš, vyhrnoval mi sukni jeden trýznivý centimetr po druhém. „Pověz mi, proč jsi mi řekla, že bych měl přestat. Protože nechceš, abych se tě dotýkal? Protože nechceš, abych zajel rukou ještě o kousek výš? Protože nechceš, aby se moje prsty dotkly tvých kalhotek a zjistily, jak jsi mokrá a horká?“

V ústech jsem měla sucho, tělo mě pálilo. A – ať se propadnu rovnou do pekla – měl pravdu. Byla jsem zoufale mokrá, stehna mi jen hořela a v pohlaví mi pulzovalo.

„Nebo je to proto, že chceš, abych pokračoval? Protože si umíš představit – pamatuješ si to – jak jsem do tebe vklouzl prstem, dráždil tě a hladil ti poštěváček? Jsi teď mokrá, princezno?“ ptal se tichým hlasem a prsty mi přitom stále přejížděl po stehně.

„Jsi rozžhavená a nadržená a v duchu mě tiše prosíš, abych tě dál hladil, abych strčil prsty do tvého kluzkého, vlhkého tepla? Tohle bys chtěla? No tak, zlatíčko, mně to říct můžeš. Nechceš, abych ti to udělal? Abych tě zavedl výš a výš a ty by ses chvěla kolem mé ruky, jak by tě zachvátil orgasmus? Protože já si myslím, že bys to chtěla. Myslím, že to chceš tak moc, že je to z tebe cítit.“

Zavřela jsem oči, rozhodnutá nenechat ho spatřit na mojí tváři pravdivost jeho slov. „Nech toho,“ zopakovala jsem. „Nemůžeš –“

„Starou belu, že nemůžu.“ Jemná smyslnost jeho tónu vymizela, nahrazená drsným obviněním. „Myslíš, že jsem tě celý večer nesledoval? Copak si myslíš, že jsem si nevšiml, jak ses na mě dívala? Oba přece víme, že mě pořád ještě chceš, a oba víme, že tě to pěkně sere. Tak mi to řekni, Sylvie. Chci to slyšet. Chci, abys to řekla nahlas.“

To jsem ale v žádném případě nemohla připustit. I když to byla pravda – bůh mi pomoz, opravdu jsem ho chtěla a opravdu mě to štvalo – nepřála jsem si to, co by přišlo potom. Panika a neklid. Úzkost a strach. Ten strašlivý pocit, že všechno kolem mě se řítí do neznáma a že se můžu snažit, jak chci, stejně to nevyhnutelně skončí průšvihem a v troskách.

„Řekni mi to,“ zopakoval a jeho slova v sobě nesla všechnu tíhu pěti let bolesti a hněvu. „A pak si poslechnu, cos mi vlastně chtěla povědět.“

Škubla jsem sebou, protože mnou projelo cosi jako pocit provinění. Ale hned jsem ho zaplašila, odstrčila jsem mu ruku a vyrazila ze sedadla. „Jdi do hajzlu,“ vyštěkla jsem a nedbala na pronikavé „pššššš“, které se ozvalo kdesi ze spodní řady.

Klopýtala jsem uličkou, doslova vrazila do dveří a snad jsem ani nedýchala, dokud jsem bezpečně nedorazila do předsálí.

Opřela jsem se o stěnu a napomenula se, že se přece musím sebrat. Nestačila jsem se ani nadechnout a už se dveře znovu otevřely. Objevil se v nich Jackson a kráčel rovnou ke mně. Musela jsem sebou trhnout, protože jsem viděla, jak mu ztuhla čelist a blíž už nešel.

„To teda zrovna nebylo sladké slůvko, v jaké jsem doufal,“ pravil suše. „Taky dobře.“

„Zatraceně, nech mě na pokoji,“ vyjekla jsem.

„To bych asi měl.“ Jeho tón teď byl naprosto věcný. „Nebo mi teď můžeš říct, proč jsi se mnou chtěla mluvit.“

Zamrkala jsem, poněkud vyplašená z náhlé změny jeho hlasu. „Kvůli práci,“ vypravila jsem ze sebe. Ramena mi přitom klesla úlevou, ale – i když se to stydím přiznat – zároveň také zklamáním. To druhé jsem raději hned odsunula stranou, protože mezi mnou a Jacksonem nebyl prostor pro nic jiného než pro byznys a už jen pouhé představy se mohly stát spolehlivým receptem na bolavé srdce.

Pevně na mě upíral pohled a pak krátce přikývl. „Tak dobře. Poslouchám.“

Postavila jsem se rovněji, aby se mi snáze podařilo nahodit obchodní styl. Cítila jsem, že už se zase ovládám, a potěšilo mě to. „Bylo by to pro Stark International,“ pokračovala jsem. „A než mi řekneš, že jsi už odmítl středisko na Bahamách, byla bych ráda, kdybys mě vyslechl.“

Jeho mlčení jsem vzala jako souhlas, a tak jsem mluvila dál. Vysvětlila jsem mu všechny okolnosti projektu od původního záměru až k strašné novince, že Glau nejen vyměkl, ale rovnou ze všeho vycouval.

„Takže Miss America dostala výprask na Facebooku, a tak má teď korunku dostat číslo dvě?“

„Ne,“ odpověděla jsem pevně. „To neznamená, že chceme číslo dvě. Znamená to, že chceme, aby to středisko bylo prostě nejlepší.“

„Vážně?“ Přejel po mně pohledem stejně smyslným, jako by to bylo pohlazení. „Nevzpomínám si, že bych byl osloven, když jste s tím projektem začínali.“

„Měl jsi závazky v Dubaji.“

„Že by?“ prohodil, jako by tato zakázka nebyla ničím jiným než výplodem mojí fantazie. „Takže ta nabídka nemá nic společného s tím, že váš plán má mnohem víc potíží, než dáváte najevo?“

„Nevím, co tím myslíš.“

„Problémy s Americkým leteckým úřadem, Sylvie. Stavební povolení. Skupiny ochránců přírody. Chceš, abych pokračoval?“

„Všechno, co jsi vyjmenoval, už je ošetřené,“ řekla jsem, což bylo technicky vzato přesné. Ovšem až na to, že nás čekala ještě velká bitva s byrokracií, než se nám podaří získat povolení pro výstavbu alespoň krátké přistávací plochy na malém ostrůvku. A ohledně ochránců přírody měl také pravdu. Jak se ukázalo, na ostrově sídlila populace vzácných koníků jeskynních a jednání o možnosti zemních prací v sobě neslo takový ničivý potenciál, jako by šlo o sestrojení jaderné bomby.

Mě však nejvíc zajímalo, jak se o těchto problémech dozvěděl. Protože každý z nich jsme drželi pevně pod pokličkou.

Potlačila jsem nutkání zajet si samým zoufalstvím prsty do vlasů a řekla jsem si, že teď si s tím nebudu dělat starosti.

„Zatraceně, Jacksone, podstatné přece je, že jde o báječnou příležitost!“

„Neříkám, že není.“ Natáhl ke mně ruku. „Pojď se mnou.“

Pohlédla jsem na jeho ruku, ale neuchopila jsem ji. Po chvilce ji spustil a stín, který jsem přitom zahlédla v jeho očích, mě málem zlomil.

Nic dalšího už neřekl, jen se obrátil a měl se k odchodu. Šla jsem za ním a mlčela po celou cestu zpátky do plesového sálu a pak až do chodby, ve které jsem předtím nebyla. „Nebudou tě postrádat?“

„Tohle je Hollywood. Tady jsou zvyklí, že se hvězda občas ztratí.“ Ušklíbl se a v očích mu zajiskřilo. Připadalo mi to odzbrojující a zároveň hrozně, hrozně sexy. „A kromě toho, after-party se bude konat právě tady, takže kdo mě bude potřebovat, ten si mě tu může najít.“

Přikývla jsem a využila příležitosti k tomu, abych se rozhlédla okolo sebe. Chodba byla široká, s bílými stěnami, které se zvedaly k nízkému stropu. Podlahu tvořil broušený beton, přerušovaný několika plochými sloupy, pravidelně rozmístěnými po celé délce místnosti.

Zdi lemovaly desítky černobílých fotografií v rámečcích a my jsme procházeli kolem tváří Humphreyho Bogarta, Audrey Hepburnové, Harrisona Forda, Marlona Branda a mnoha dalších hvězd z mých nejoblíbenějších filmů.

Jackson si však nepřál, abych si prohlížela tyto fotografie. Zavedl mě k prvnímu sloupu, kde visela barevná fotka. Byla na ní Winn Building na Manhattanu, mrakodrap ze skla a oceli. Majestátně se tyčil nad městem, plný obchodů, kanceláří a obytných prostorů, takže vlastně tvořil samostatné město ve městě.

Jackson neřekl nic, jen jsme oba hleděli na obrázek. Odhadovala jsem, že uplynula dobře minuta, než jsme se přesunuli k dalšímu sloupu a zarámované fotografii salzburské Opery se zvlněnými fasádami, které plynuly jako hudba v dokonalé harmonii s horami, jež ji obklopovaly.

Poslední fotografie nebyla komerčním projektem. Šlo o dům v horách nad Santa Fe v Novém Mexiku. Jeho nablýskaný exteriér splýval s okolním kamením a skálami, a přestože přízemní rezidence byla očividně nová a nepochybně umělecká, zapadala do krajiny s tak odvážnou sebedůvěrou, jako by vyrostla rovnou z okolních kopců.

„Co o tomhle víš?“

Řekla jsem mu to i se všemi detaily, které už beztak znal. Jak mu stavba v Santa Fe, projektovaná pro jednoho význačného filantropa, konečně vynesla uznání, jaké si zasluhoval, a odstartovala tak jeho architektonickou kariéru. Jak mu Opera získala vybudování vnitřní arény, když se přesunul od striktně designérské práce k developerskému zaměření. A jak se pro Steele Development stala Winn Building hlavním úspěchem, když svou společnost uvedl na lukrativní newyorský trh, a znamenala tak pro něj první projekt, u něhož získal spolupodílnictví.

Nezmínila jsem však vraždu a sebevraždu, k níž došlo v domě u Santa Fe nedlouho nato, co byl dostavěn. Nepřipadalo mi to v tu chvíli důležité a upřímně řečeno, obávala jsem se, že tímhle druhem klepů bych narušila křehký pokrok, jehož jsme mezitím dosáhli.

Nepřipomněla jsem ani fakt, že příjem z pronájmů ve Winn Building musel nejméně zečtyřnásobit Jacksonovo jmění takřka přes noc. Ale oba jsme věděli, že to vím. Nemůžete pracovat tolik let pro člověka, jako je Damien Stark, aniž byste nezískali nějaké znalosti ohledně finančního potenciálu projektů, které Jackson nyní vede.

Jinými slovy, Jackson rozhodně nepotřeboval příjem za letovisko na Santa Cortez. A vzhledem k tomu, jak rychle jeho hvězda stoupala díky dokumentu a možnému hranému filmu, nepotřeboval dokonce ani publicitu.

Jediné, co jsem mu mohla nabídnout, byla výzva. A mohla jsem pouze doufat, že to bude stačit.

Obrátila jsem se, abych mu viděla do obličeje, a zády jsem se postavila ke sloupu. „No? Tak jak mi to šlo?“

„Nebylo to špatné. Vidím, že sleduješ moji kariéru.“

„Ne,“ řekla jsem. Ta lež ze mě vyklouzla úplně snadno. „Ale jsem dobrá ve své práci. A to znamená, že dobře vím, koho chci najmout.“

„Najmout,“ zopakoval. Udělal krok ke mně.

„Ano.“ Promluvila jsem pevně a byla jsem na sebe pyšná za to, jak vyrovnaně se cítím.

Přistoupil blíž, až se vzdálenost mezi námi zmenšila na pouhé centimetry. Zaklonila jsem hlavu. I když mám vysoké podpatky, Jackson je aspoň o hlavu vyšší a v té chvíli jsem si nemohla pomoct, ale připadala jsem si ještě menší. Zranitelná. Ten pocit jsem však zaplašila, zvedla k němu oči a doufala, že v těch mých se zračí chlad a odhodlání.

„Vzpomínáš na Atlantu?“

Jeho slova zapůsobila jako úder do tváře a nehledě na své odhodlání jsem ustoupila o krok dozadu, takže jsem se přitiskla na sloup za svými zády. „Já – jasně že jo.“ Olízla jsem si rty. „Jacksone, já toho lituju. Ale teď není –“

„Ne,“ řekl a zvedl prst, aby mě přerušil. „Jestli si pamatuješ, jaké to bylo předtím? Předtím, než jsi to zničila. Pamatuješ si, jaké to bylo, když jsem se tě dotkl?“

V krku mi úplně vyschlo a cítila jsem, jak mi vzadu na krku vyrazily drobné perličky potu. „Jacksone. Přestaň.“

Přikročil blíž, jako by mě nevnímal. „Řekni mi to, Sylvie. A buď upřímná, protože přísahám, že poznám, když lžeš.“ Jeho hlas byl tichý, svůdný a naprosto velitelský. „Pamatuješ?“

Zavrtěla jsem hlavou, ale na to, abych popřela pravdu, to nestačilo. Samozřejmě že jsem si to pamatovala. Pamatovala jsem si každý úsměv, každý dotyk, každý dech. Pamatovala jsem si každé slovo z každého rozhovoru, chuť každého jídla. Pamatovala jsem si úžasný pocit z jeho rukou na mém těle a jeho penisu vevnitř.

Taky jsem si pamatovala, jak se mezi nás vkradl strach. Když jsem se v tom začala topit, a ať jsem se snažila zůstat nad hladinou sebevíc, pořád mě to stahovalo dolů do vířících vod děsu a drsných vzpomínek.

Skončila jsem to s ním, protože jsem musela. Protože jediným způsobem, jak přežít, bylo všechno zničit. Protože jedině když jsem ho odehnala, mohla jsem dýchat.

Co se toho týče, s dechem jsem měla poněkud problém i právě teď. Vzal mě rukou za bradu a zvrátil mi hlavu, až jsem se mu dívala rovnou do očí. „Vzpomínáš si?“ zopakoval.

Neřekla jsem nic.

„A nakonec,“ naléhal dál. „Vzpomínáš si, cos po mně v Atlantě chtěla?“

Olízla jsem si vyschlé rty, pak přikývla.

„Tak mi to pověz.“

Cokoliv si budeš přát, miláčku. Přísahám. Stačí jen, abys řekla.

Jacksone, já – já potřebuju, abys mě opustil. Abys odešel a nikdy se nevrátil.

Ta vzpomínka mi blikala v hlavě jako červený neon.

„Řekni mi to,“ vybídl mě znovu.

„Řekla jsem ti, abys mě opustil,“ prohlásila jsem tak obyčejně, jako by mě každá slabika těchto slov nervala na kusy.

„A udělal jsem to?“ Hlas měl stále klidný, stále vyrovnaný, ale napětí, které obsahovalo každé slovo, se nedalo skrýt. „Neudělal jsem snad přesně to, co jsi po mně chtěla? Neodešel jsem, i když mě to málem zabilo?“

I mě to málem zabije. Chtěla jsem to na něj tehdy vykřiknout, ale neudělala jsem to. Nemohla jsem, protože tak by trpěl ještě víc, a po tom všem, co jsem mu udělala, jsem mu už nechtěla přikládat další nálož. A tak jsem mohla pouze přikývnout. „Ano.“ Můj hlas zněl ztraceně. Prázdně. „Odešel.“

Nahnul se blíž, položil dlaň na sloup těsně nad mým ramenem. Stál nakloněný a jeho tvář teď byla tak blízko, že jsem mohla cítit z jeho dechu whisky. „Tak co teď ode mě přesně chceš?“ Volnou rukou mi sjel po paži dolů a pak mě chytil za ruku. Propletl si prsty s mými a drsně mě přitáhl k sobě.

Zalapala jsem po dechu a pokusila se uhnout, ale nešlo to. Sundal dlaň ze sloupu a položil mi ji kolem pasu. Držel mě u sebe tak pevně, že jsem skoro ani nemohla dýchat. Podléhala jsem mu a ano, také jsem podléhala smyslnému pocitu z jeho erekce, kterou jsem nemohla nevnímat na svém břiše.

„Jacksone –“

„Nabízíš mi práci?“ pokračoval a ignoroval moje protesty. „Nabízíš mi přivolat zase zpátky to všechno, co jsi zničila, když jsi mě zapudila?“

Pustil moji ruku. „Nebo mi nabízíš tohle?“ zeptal se a přitom mi přejel palcem po spodním rtu, tak jemně a něžně, že jsem měla co dělat, abych překonala slastný vzdech. „Nebo snad tohle?“ ptal se dál, rukou přitom sjel níž a dlaní se mi otřel o prs. Bradavka mi ztuhla a kůže mě začala svědit touhou. Musela jsem se soustředit, abych dýchala, na to, abych nedala najevo, jak slábnu v kolenou.

Jackson se mnou neměl žádné slitování. Jemnými krouživými pohyby mi hladil ňadro, zkoumal ho a dráždil, a přitom mě zaplavoval svými slovy. „Určitě si pamatuješ, jaké to bylo,“ naléhal dál. „Když jsem tě držel v náruči. Když ses udělala. Ten výraz extáze, vyrytý ve tvojí tváři. Tu odevzdanost, kterou jsem vnímal z tvého těla.“

„Nedělej to.“ To jediné slovo zaznělo jako nářek. Jako prosba.

„Nemám to dělat?“ Znovu sjel rukou níž a opět si se mnou propletl prsty. „Ale já musím. Takže mi to řekni, Sylvie. Protože to musím vědět. Co přesně mi teda nabízíš?“

V očích mě pálilo, a tak jsem pevně stiskla víčka. Přála jsem si, abych mohla plakat, ale slzy prostě nepřicházely. „Pouze práci,“ vypravila jsem ze sebe konečně. Zhluboka jsem se nadechla a otevřela oči, abych se na něj podívala. „Nic se nezměnilo, Jacksone. Nemůžeme...,“ zavrtěla jsem hlavou a nechala svoje slova vytratit se do prázdna.

Nespouštěl ze mě pohled. Žár, který se mezi námi rozhoříval, byl tak intenzivní, že jsem skoro mohla vidět, jak v něm poletují molekuly.

Pomalu uvolnil stisk, jímž mi svíral dlaň. Ustoupil o krok dozadu, a když stáhl i druhou ruku, jíž mě držel kolem pasu, pocítila jsem chlad. „Máš pravdu,“ řekl. „Nemůžeme.“

A to bylo všechno. Jedno krátké slovo a pak se ode mě odvrátil a odcházel chodbou. Dívala jsem se za ním, ztěžka jsem dýchala a sledovala ho, dokud nezmizel ve stínu větší místnosti.

Ani jednou se neotočil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řekni mé jméno.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.