OBÁLKA

PATITUL

ZÁNIK
ZÁVAZKŮ

TITUL

ZÁNIK
ZÁVAZKŮ

Sestavili

Petr Lavický a Petra Polišenská

VZOR CITACE

Vzor citace: Lavický, P.; Polišenská, P. Judikatura k rekodifikaci. Zánik závazků. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, s. 280

© Wolters Kluwer, a. s., 2015

ISBN 978-80-7478-907-6 (brož.)

ISBN 978-80-7478-908-3 (e-pub.)

OBSAH

Úvod

Seznam zkratek

ČÁST I

Text občanského zákoníku č. 89/2012 Sb.

ČÁST II

Judikatura

1. Splnění

1.1. Obecná ustanovení

1.2. Řádné plnění

1.3. Způsob plnění

1.4. Poukázka

1.5. Kvitance

1.6. Náhradní splnění

1.7. Místo plnění

1.8. Čas plnění

1.9. Prodlení

1.10. Fixní závazek

2. Jiné způsoby zániku závazků

2.1. Dohoda

2.2. Započtení

2.3. Odstupné

2.4. Splynutí

2.5. Prominutí dluhu

2.6. Výpověď

2.7. Odstoupení od smlouvy

2.8. Následná nemožnost plnění

2.9. Smrt dlužníka nebo věřitele

ČÁST III

Přílohy

Důvodová zpráva k občanskému zákoníku č. 89/2012 Sb.

Občanský zákoník č. 40/1964 Sb.

Obecný zákoník občanský

ÚVOD

Předkládaný svazek judikatury k rekodifikaci soukromého práva je věnován oblasti zániku závazků. Občanský zákoník mu věnuje ucelenou pozornost ve více než stovce ustanovení (§ 1908 až 2009). Zániku závazků se dotýkají i některá pravidla systematicky zařazená mimo tuto pasáž; příkladmo lze uvést regulaci společných závazků. Právní úprava zániku závazků je rozdělena do dvou oddílů: první – a rozsahem podstatně větší – je věnován zániku závazku splněním, druhý potom ostatním způsobům zániku závazku. Úprava je do značné míry ovlivněna dosavadní právní regulací, jež byla obsažena v občanském zákoníku č. 40/1964 Sb. a obchodním zákoníku.

Úpravu zániku závazků logicky otevírají ustanovení věnovaná splnění dluhu. Je to pochopitelné, neboť splněním se realizuje hospodářský účel závazku, a proto by jistě mělo jít o typický a nejčastější způsob, kterým závazky zanikají. V rámci úpravy splnění dluhu lze nalézt nejen pravidla určující, kdo a komu může dluh plnit, kdy se plní a v jaké kvalitě, na jakém místě apod., ale též pravidla další, která v předchozím občanském zákoníku někdy byla systematicky zařazena do jiných partií.

Pod rubrikou řádné plnění je především v § 1914 až 1925 o. z. upravena odpovědnost za vady. Občanský zákoník se výrazu odpovědnost vyhýbá a místo toho stanovuje, že pokud je plněno vadně, má příjemce práva z vadného plnění (§ 1914 odst. 2 o. z.). Zvolenou terminologii vysvětluje důvodová zpráva tím, že osoba, která má právní povinnost, odpovídá za její řádné splnění, a nikoliv za její porušení. Je zřejmé, že zákon přistupuje k pojmu odpovědnosti jinak, než tomu bylo dosud. Nový přístup však nelze považovat ani za správný, ani za užitečný. V právní regulaci takto pojatá odpovědnost neplní žádnou funkci, naopak spíše vede k zatemnění základních pojmů. Její podstatou není totiž nic jiného než ztotožnění primární povinnosti s odpovědností. Z tohoto pohledu je pak veškeré chování, k němuž je někdo povinen, realizací odpovědnosti a všechny právní vztahy potom představují vztahy odpovědnostní. Z toho dále dle nastíněného názoru zřejmě platí jediná výjimka, a to právě paradoxně pro právní vztahy, které vznikají v důsledku nedodržení odpovědnosti, tj. porušení primární povinnosti; ty jsou – z pohledu oprávněné strany – označovány jako práva z vadného plnění, právo na náhradu škody apod. Jeví se proto vhodnější navzdory zákonné terminologii setrvat u dosavadního pojetí a odpovědností rozumět až sekundární nepříznivý následek, který vzniká v důsledku porušení primární povinnosti. Vzhledem k tomu lze místo „práv z vadného plnění“ tradičně uvažovat o odpovědnosti za vady.

K úpravě splnění závazku jsou zařazena také ustanovení věnovaná poukázce (§ 1939 a násl. o. z.), jakož i prodlení a fixním závazkům (§ 1968 a násl. o. z.). K úrokům z prodlení je nutno odkázat rovněž na § 2 a 3 nařízení vlády č. 351/2013 Sb., kterým se určuje výše úroků z prodlení a nákladů spojených s uplatněním pohledávky, určuje odměna likvidátora, likvidačního správce a člena orgánu právnické osoby jmenovaného soudem a upravují některé otázky Obchodního věstníku a veřejných rejstříků právnických a fyzických osob.

Mezi jiné způsoby zániku závazku řadí občanský zákoník dohodu, započtení, odstupné, splynutí, prominutí dluhu, výpověď, odstoupení od smlouvy, následnou nemožnost plnění a smrt dlužníka nebo věřitele.

Strany se mohou dohodnout, že jejich závazek zanikne, aniž bude zřízen závazek nový (§ 1981 o. z.). Takový způsob zániku závazku se označuje jako dissoluce.1

Započtení vzájemných pohledávek je upraveno v § 1982 až 1991 o. z. Stejně jako v předcházející úpravě se rozlišuje započtení na základě jednostranného právního jednání a započtení dohodou. Důvodová zpráva se hlásí k dosavadní úpravě započtení, obsažené v občanském zákoníku č. 40/1964 Sb. a obchodním zákoníku s tím, že zohledňuje také rakouskou, německou a quebeckou úpravu. Je otázkou, zda všechny doplňky dosavadní úpravy lze považovat za krok správným směrem. Diskutabilní je kupř. § 1984 o. z., obsahující pravidla započtení v případě aktivní a pasivní solidarity. Ustanovení § 1984 odst. 1 o. z. přiznává solidárnímu dlužníku právo započíst pohledávku svého spoludlužníka, a to do výše jeho podílu na společném dluhu. Dosud takový postup nebyl možný, neboť jej vylučovala chybějící vzájemnost pohledávek; solidární dlužník mohl započíst pohledávku svou, a nikoliv pohledávku svého spoludlužníka. Nové řešení umožňuje solidárnímu dlužníku nakládat s pohledávkami svého spoludlužníka, avšak tuto možnost limituje výší jeho podílu na společném dluhu. Pro aktivní solidaritu předepisuje § 1984 odst. 2 o. z. možnost započtení pohledávky dlužníka vůči některému solidárnímu věřiteli. Obdobně problematicky jako v prvním odstavci je tato možnost započtení limitována výší podílu solidárního věřitele. Pro solidaritu je přitom podstatné právě to, že společní věřitelé či dlužníci jsou oprávněni, resp. zavázáni k celku, v důsledku čehož má podíl význam jenom v jejich vnitřním vztahu, a nikoliv v poměru ke druhé straně obligace. Krom toho po realizaci předstihu ze strany některého ze solidárních věřitelů se již omezení předepsané v § 1984 odst. 2 o. z. uplatnit nemůže.

Podle § 1992 o. z. si strany mohou ujednat, že jedna z nich závazek zruší tím, že zaplatí odstupné. Důsledkem je zánik závazku obdobně jako v případě odstoupení od smlouvy. Právo zrušit závazek ale nemá strana, která již byť i zčásti plnila nebo plnění naopak přijala. Právní úprava je však dispozitivní, tj. lze si dohodnout možnost zrušení závazku zaplacením odstupného i navzdory částečnému plnění. Zákonná úprava je v zásadě převzata z dosavadního § 355 obchodního zákoníku.

Splyne-li právo s povinností v jedné osobě, zásadně tím zanikne právo i povinnost (§ 1993 o. z.). Ke splynutí může dojít jakkoli; je nerozhodné, zda nastalo v důsledku právního jednání (postoupení pohledávky) nebo v rámci dědického nástupnictví. V tom se nová úprava neliší od dosavadní. Novinkou však je výslovná úprava splynutí předepsaná jak pro aktivní, tak i pro pasivní solidaritu (§ 1994 o. z.). Značné interpretační obtíže pak způsobuje to, že pravidla pro splynutí při aktivní solidaritě občanský zákoník již reguluje v § 1878 odst. 2.2

Podle § 574 občanského zákoníku č. 40/1964 Sb., v posledním znění, se mohl věřitel s dlužníkem písemně dohodnout na vzdání se práva nebo prominutí dluhu. Absolutně neplatná však byla dohoda o vzdání se práv, která měla vzniknout teprve v budoucnu. Od tohoto pojetí se občanský zákoník č. 89/2012 Sb. v § 1995 až 1997 výrazně vzdálil. Krom terminologické změny, v rámci níž se již nerozlišuje mezi vzdáním se práva a prominutím dluhu, nýbrž se mluví pouze o prominutí dluhu, nastaly i změny formální a obsahové. Co do formálních požadavků již nemusí mít dohoda o prominutí dluhu písemnou formu. Občanský zákoník jde dokonce tak daleko, že v § 1995 odst. 1 vyvratitelně předpokládá souhlas dlužníka s prominutím dluhu, pokud bez zbytečného odkladu s ním neprojevil nesouhlas buď výslovně, nebo plněním dluhu. Nové je rovněž pravidlo o prominutí dluhu vydáním kvitance nebo vrácením dlužního úpisu v § 1995 odst. 2 o. z., jakož i pravidla pro prominutí dluhu v souvislosti se solidárními závazky (§ 1996 o. z.); ta jsou opět problematická tím, že nerespektují povahu solidarity, pro kterou je typické to, že podíl na dluhu má význam pouze ve vnitřním, nikoliv ve vnějším poměru. Zřejmě nejvýraznější změnou je vypuštění obecného pravidla, které zakazovalo vzdát se práv, která vzniknou teprve v budoucnu. Z tohoto důvodu obsahuje občanský zákoník konkrétnější pravidla, která zakazují vzdát se dopředu některých práv (např. § 610 odst. 1 o. z. vylučuje, aby se dlužník dopředu vzdal práva vznést námitku promlčení).

Právní úprava výpovědi v § 1998 a násl. o. z. v zásadě vychází z dosavadního pojetí. Rozdíl spočívá pouze ve výslovné regulaci možnosti vypovědět závazky, které sice byly uzavřeny na dobu určitou, avšak zároveň velmi dlouhou (na dobu života nebo na dobu delší deseti let). K tomu viz § 2000 o. z.

Přivodit zánik závazku odstoupením od smlouvy lze jenom tehdy, pokud si to strany ve smlouvě výslovně sjednají nebo připouští-li takovou možnost zákon (§ 2001 o. z.). Odstoupením od smlouvy se závazek od počátku zrušuje, a tím zanikají práva a povinnosti stran. Práva třetích osob nabytá v dobré víře však odstoupením nemohou být dotčena (§ 2005 odst. 1 o. z.).

Následná nemožnost plnění představuje způsob zániku závazku vyvolaný tím, že až poté, co závazek vznikl, se stal dluh pro dlužníka nesplnitelným. Ustanovení regulující tento způsob zániku závazku v zásadě vycházejí z dosavadního právního stavu.

To platí i pro poslední způsob zániku závazku, jemuž se občanský zákoník věnuje. Právní úprava zániku v důsledku smrti dlužníka nebo věřitele, obsažená v § 2009 o. z., navazuje na § 579 občanského zákoníku č. 40/1964 Sb. Změnu do této oblasti přináší pravidlo obsažené v § 1475 odst. 2 o. z., jež je systematicky zařazeno v úpravě dědického práva: smrtí zůstavitele nezanikají s jeho osobou spjatá práva a povinnosti (např. bolestné, náhrada za ztížení společenského uplatnění), pokud byly za jeho života uznány nebo uplatněny u orgánu veřejné moci.

V podrobnostech k jednotlivým způsobům zániku závazku se odkazuje na již dostupnou komentářovou literaturu.

V Brně, březen 2015

Autoři

1 Šilhán, J. in Hulmák, M. a kol. Občanský zákoník V. Závazkové právo. Obecná část. Praha: C. H. Beck, 2014, s. 1113.

2 K tomu viz Lavický, P. in op. cit., s. 722.

SEZNAM ZKRATEK

Prameny:

ASPI Automatizovaný systém právních informací, Wolters Kluwer, a. s.

PPP Právní praxe v podnikání (vydává Česká advokátní komora)

R Rozhodnutí a stanoviska uveřejněná ve Sbírce rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

S I Nejvyšší soud ČSSR, Nejvyšší soud ČSR a Nejvyšší soud SSR o občanském soudním řízení a o řízení před státním notářstvím (Sborník směrnic, usnesení, rozborů a zhodnocení soudní praxe pléna a presidia Nejvyššího soudu 1965–1967). Vydal Nejvyšší soud ČSSR, Praha: SEVT, 1974.

S IV Nejvyšší soud ČSSR, Nejvyšší soud ČSR a Nejvyšší soud SSR o občanském soudním řízení a o řízení před státním notářstvím (Sborník stanovisek, zpráv o rozhodování soudů a soudních rozhodnutí Nejvyšších soudů ČSSR, ČSR a SSR 1970–1983). Vydal Nejvyšší soud ČSSR, Praha: SEVT, 1986.

Sb. ÚS Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu (vydává nakladatelství C. H. Beck)

SoJ Soudní judikatura z oblasti občanského, obchodního a pracovního práva (vydává Wolters Kluwer, a. s.)

SoRo Soudní rozhledy (vydává C. H. Beck)

Vážný Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu (Vážného sbírka)

www.nsoud.cz internetové stránky Nejvyššího soudu ČR

Právní předpisy:

c. ř. s. zákon č. 113/1895 ř. z., o soudním řízení v občanských rozepřích právních (civilní řád soudní)

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

o. z. o. císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský

obč. zák. zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, v histor. souvislostech též císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., Obecný zákoník občanský

obch. zák. zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

z. k. v. zákon č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání

Ostatní:

KS krajský soud

MS městský soud

NS Nejvyšší soud

ÚS Ústavní soud

VS vrchní soud

ČÁST I

Text občanského zákoníku č. 89/2012 Sb.

Díl 7

Zánik závazků

Oddíl 1

Splnění

Obecná ustanovení

§ 1908

(1) Splněním dluhu závazek zaniká.

(2) Dlužník musí dluh splnit na svůj náklad a nebezpečí řádně a včas.

§ 1909

Použil-li dlužník ve shodě se smlouvou jako prostředek placení směnku, nemá vystavení směnky vliv na trvání peněžitého dluhu, ale věřitel může na dlužníku požadovat plnění dluhu, jen nemohl-li dosáhnout splnění ze směnky; pokud však věřitel splnění dosáhl, považuje se dluh za splněný již vystavením směnky. To platí i tehdy, byl-li otevřen akreditiv, vystaven šek nebo v jiných obdobných případech.

§ 1910

Proti své vůli nemůže být věřitel nucen, aby přijal něco jiného, než co přísluší k jeho pohledávce, a dlužník nemůže být nucen, aby poskytl něco jiného, než co je dlužen. Totéž platí o místě, čase a způsobu splnění.

§ 1911

Mají-li si strany navzájem plnit zároveň, může splnění požadovat jen ta strana, která sama dluh již splnila, nebo je ochotna a schopna splnit dluh současně s druhou stranou.

§ 1912

(1) Kdo má plnit při vzájemném plnění napřed, může své plnění odepřít až do té doby, kdy mu bude vzájemné plnění poskytnuto nebo zajištěno; to však jen tehdy, je-li plnění druhé strany ohroženo okolnostmi, které u ní nastaly, které mu nebyly a neměly být známy, když smlouvu uzavřel.

(2) V případě uvedeném v odstavci 1 lze také poskytnout dodatečnou přiměřenou lhůtu k splnění nebo k zajištění plnění a po jejím marném uplynutí odstoupit od smlouvy.

§ 1913

Jedna strana nemůže odepřít plnění ani odstoupit od smlouvy proto, že dluh druhé strany vzniklý z jiného právního důvodu nebyl splněn řádně a včas.

Řádné plnění

§ 1914

(1) Kdo plní za úplatu jinému, je zavázán plnit bez vad s vlastnostmi vymíněnými nebo obvyklými tak, aby bylo možné použít předmět plnění podle smlouvy, a je-li stranám znám, i podle účelu smlouvy.

(2) Je-li splněno vadně, má příjemce práva z vadného plnění.

§ 1915

Dlužník je zavázán plnit ve střední jakosti, není-li mezi stranami ujednána jiná jakost.

§ 1916

(1) Dlužník plní vadně, zejména

a) poskytne-li předmět plnění, který nemá stanovené nebo ujednané vlastnosti,

b) neupozorní-li na vady, které předmět plnění má, ač se při takovém předmětu obvykle nevyskytují,

c) ujistí-li věřitele v rozporu se skutečností, že předmět plnění nemá žádné vady, anebo že se věc hodí k určitému užívání, nebo

d) zcizí-li cizí věc neoprávněně jako svoji.

(2) K projevu vůle, kterým zcizitel předem omezí zákonný rozsah svých povinností z vadného plnění, se nepřihlíží. Vzdá-li se nabyvatel předem svého práva z vadného plnění, vyžaduje projev jeho vůle písemnou formu.

§ 1917

Je-li vada nápadná a zřejmá již při uzavírání smlouvy nebo lze-li vadu zjistit z veřejného seznamu, jde k tíži nabyvatele. To neplatí, pokud zcizitel vadu lstivě zastřel nebo pokud nabyvatele výslovně ujistil, že věc takovou vadu nemá nebo že je vůbec bez vad.

§ 1918

Přenechá-li se věc jak stojí a leží (úhrnkem), jdou její vady k tíži nabyvatele. To neplatí, nemá-li věc vlastnost, o níž zcizitel prohlásil, že ji má, nebo již si nabyvatel vymínil.

§ 1919

(1) Převezme-li zcizitel záruku za jakost, zaručuje se, že předmět plnění bude po určitou dobu po splnění způsobilý pro použití k ujednanému účelu a že si podrží ujednané vlastnosti; nejsou-li ujednány, vztahuje se záruka na účel a vlastnosti obvyklé.

(2) Není-li záruka ujednána ve smlouvě, může ji zcizitel převzít prohlášením v záručním listu, popřípadě vyznačením záruční doby nebo doby použitelnosti či trvanlivosti věci na obalu. Je-li ve smlouvě ujednána záruční doba odlišná od záruční doby uvedené na obalu, platí, co bylo ujednáno. Uvede-li se v záručním listě záruční doba delší, než je doba ujednaná nebo vyznačená na obalu, platí tato delší záruční doba.

§ 1920

(1) Předmět plnění má právní vadu, pokud k němu uplatňuje právo třetí osoba, ledaže o takovém omezení nabyvatel věděl nebo musel vědět. V takovém případě to nabyvatel oznámí bez zbytečného odkladu zciziteli.

(2) Kdo na sebe převedl právo k předmětu, o kterém ví, že zciziteli nepatří nebo že zcizitel není oprávněn takové právo zřídit, nemá právo z této vady.

§ 1921

(1) Nabyvatel může právo z vadného plnění uplatnit u soudu, vytkl-li vadu zciziteli bez zbytečného odkladu poté, kdy měl možnost věc prohlédnout a vadu zjistit, a to buď označením vady nebo oznámením, jak se projevuje. Vadu lze vytknout do šesti měsíců od převzetí předmětu plnění.

(2) Vadu krytou zárukou musí nabyvatel vytknout zciziteli bez zbytečného odkladu poté, kdy měl možnost předmět plnění prohlédnout a vadu zjistit, nejpozději však v reklamační lhůtě určené délkou záruční doby. Tím není dotčen odstavec 1.

(3) Nevytkl-li nabyvatel vadu včas a namítne-li zcizitel opožděné vytknutí, soud nabyvateli právo nepřizná. To neplatí, pokud je vada důsledkem skutečnosti, o které zcizitel při předání věděl nebo musel vědět.

§ 1922

(1) Jakmile nabyvatel zjistí vadu, oznámí to bez zbytečného odkladu zciziteli a předmět plnění zciziteli předá, nebo jej podle jeho pokynů uschová nebo s ním jinak vhodně naloží tak, aby vada mohla být přezkoumána. Jedná-li se o předmět podléhající rychlé zkáze, může jej nabyvatel po upozornění zcizitele bez prodlení prodat.

(2) Vytkl-li nabyvatel zciziteli vadu oprávněně, neběží lhůta pro uplatnění práv z vadného plnění ani záruční doba po dobu, po kterou nabyvatel nemůže vadný předmět užívat.

§ 1923

Je-li vada odstranitelná, může se nabyvatel domáhat buď opravy nebo doplnění toho, co chybí, anebo přiměřené slevy z ceny. Nelze-li vadu odstranit a nelze-li pro ni předmět řádně užívat, může nabyvatel buď odstoupit od smlouvy, anebo se domáhat přiměřené slevy z ceny.

§ 1924

Kdo má právo podle § 1923, náleží mu i náhrada nákladů účelně vynaložených při uplatnění tohoto práva. Neuplatní-li však právo na náhradu do jednoho měsíce po uplynutí lhůty, ve které je třeba vytknout vadu, soud právo nepřizná, pokud zcizitel namítne, že právo na náhradu nebylo uplatněno včas.

§ 1925

Právo z vadného plnění nevylučuje právo na náhradu škody; čeho však lze dosáhnout uplatněním práva z vadného plnění, toho se nelze domáhat z jiného právního důvodu.

Způsob plnění

§ 1926

(1) Lze-li dluh splnit několika způsoby, pak se má za to, že volba způsobu plnění náleží dlužníku. Má-li právo volby věřitel, musí způsob plnění zvolit v ujednané době, jinak bez zbytečného odkladu tak, aby dlužník mohl podle jeho volby splnit.

(2) Nevykoná-li strana volbu včas, nabývá právo zvolit způsob plnění trvale druhá strana.

(3) Kdo zvolil způsob plnění, nemůže jej bez souhlasu druhé strany změnit.

§ 1927

(1) Má-li dlužník plnit jedno z více volitelných plnění, není oprávněn splnit část jednoho a část jiného plnění, ani k tomu nemůže být nucen.

(2) Stane-li se jedno z více volitelných plnění nemožným, omezuje se závazek na plnění zbývající. Jestliže však nemožnost tohoto plnění způsobil ten, kdo neměl právo volby, může druhá strana od smlouvy odstoupit.

§ 1928

Kdo měl právo volby, může od smlouvy odstoupit, byla-li volba zmařena vyšší mocí nebo druhou stranou.

§ 1929

Má-li dlužník plnit věc určenou podle druhu, je zavázán poskytnout věřiteli věc, jež se hodí pro účel, pro nějž se věc téhož druhu zpravidla používá na základě obdobných smluv.

§ 1930

(1) Dluh se plní vcelku.

(2) Nabízí-li dlužník částečné plnění, musí je věřitel přijmout, neodporuje-li to povaze závazku nebo účelu smlouvy, pokud tento účel musel být dlužníku alespoň zřejmý. Věřiteli tím nevzniknou žádné jiné povinnosti. Dlužník nahradí věřiteli zvýšené náklady způsobené mu částečným plněním.

§ 1931

Bylo-li ujednáno plnění ve splátkách a nesplnil-li dlužník některou splátku, má věřitel právo na vyrovnání celé pohledávky, pokud si to strany ujednaly. Toto právo může věřitel uplatnit nejpozději do splatnosti nejblíže příští splátky.

§ 1932

(1) Má-li dlužník plnit na jistinu, úroky a náklady spojené s uplatněním pohledávky, započte se plnění nejprve na náklady již určené, pak na úroky z prodlení, poté na úroky a nakonec na jistinu, ledaže dlužník projeví při plnění jinou vůli.

(2) Určí-li dlužník, že plní nejprve na jistinu, úročí se náklady i úroky.

§ 1933

(1) Je-li dlužník dlužen z několika závazků k plnění stejného druhu a neurčí-li při plnění, na který dluh plní, započte se plnění nejprve na závazek, o jehož splnění věřitel dlužníka již upomenul, jinak na závazek nejméně zajištěný. Při stejné míře zajištění několika závazků se plnění započte nejprve na závazek nejdříve splatný.

(2) Na náhradu škody se placení započte až po splnění závazku, jehož porušením povinnost k náhradě škody vznikla, neurčil-li dlužník něco jiného.

§ 1934

Splní-li dlužník, který není plně svéprávný, svůj splatný dluh, zprostí se závazku. Plnil-li však na dluh nejistý nebo nesplatný, lze požadovat, aby mu bylo plnění vráceno; to neplatí, stal-li se dluh mezitím splatným.

§ 1935

Plní-li dlužník pomocí jiné osoby, odpovídá tak, jako by plnil sám.

§ 1936

(1) Věřitel musí přijmout plnění, které mu se souhlasem dlužníka nabídne třetí osoba. To neplatí, je-li plnění vázáno na osobní vlastnosti dlužníka.

(2) Kdo plní dluh jiného, aniž za dluh ručí a ani jinak dluh nezajistil, může na věřiteli požadovat před splněním nebo při něm, aby mu postoupil svoji pohledávku.

§ 1937

(1) Souhlasu dlužníka není třeba, pokud třetí osoba plní věřiteli jeho dluh proto, že za dluh ručí nebo závazek jinak zajišťuje.

(2) Splněním dluhu vstupuje tato osoba do práv věřitele a má právo, aby jí dlužník vyrovnal, co za něho plnila. Pohledávka věřitele na ni přechází včetně příslušenství, zajištění a dalších práv s pohledávkou spojených. Věřitel vydá tomu, kdo za dlužníka plnil, potřebné doklady o pohledávce a sdělí mu vše, co je k uplatnění pohledávky zapotřebí.

§ 1938

(1) Plní-li třetí osoba za dlužníka jen část dluhu, může požadovat jen vyrovnání toho, co za dlužníka plnila. Původní věřitel má právo požadovat vyrovnání zůstatku své pohledávky přednostně před novým věřitelem, ledaže se novému věřiteli zaručil, že mu bude nahrazeno, co za dlužníka vydal.

(2) Plní-li za dlužníka více osob, má každá právo na poměrné vyrovnání podle podílu, v němž za dlužníka plnila.

Poukázka

§ 1939

(1) Poukázka opravňuje poukazníka vybrat u poukázaného vlastním jménem plnění a poukázanému se poukázkou přikazuje, aby poukazníkovi plnil na účet poukazatele. Přímé právo vznikne poukazníkovi proti poukázanému jen tehdy, přijme-li poukázaný poukázku.

(2) Poukázku lze vystavit i na řad nebo na doručitele.

§ 1940

Není-li mezi poukazatelem a poukázaným jiný právní důvod, platí o právech a povinnostech jich obou ustanovení o příkazní smlouvě; poukázka však nezanikne smrtí poukazatele nebo poukázaného.

§ 1941

Poukazník bez zbytečného odkladu oznámí poukazateli, nechce-li poukázku použít, anebo odpírá-li poukázaný poukázku přijmout nebo podle ní plnit.

§ 1942

Dokud poukázaný ještě nepřijal poukázku vůči poukazníkovi, může ji poukazatel odvolat. Na právním poměru mezi poukazatelem a poukazníkem závisí, zda odvolání poukázky působí také vůči poukazníkovi.

§ 1943

Poukázaný, který poukázku přijal, může vůči poukazníkovi uplatnit jenom námitky, které se týkají platnosti přijetí, neplatnosti poukázky či jejích vad nebo námitky, které se zakládají na výslovném ustanovení poukázky nebo které je poukázaný oprávněn vznést osobně vůči poukazníkovi.

§ 1944

(1) Dluží-li již poukázaný poukazateli to, co mu má plnit, je vůči němu povinen poukázce vyhovět a jeho dluh zanikne teprve tím, že poukazníkovi splní. Má-li být poukázkou splněn dluh poukazatele u poukazníka, který k tomu přivolil, je poukazník povinen poukázaného vyzvat, aby plnil.

(2) Poukázaný je povinen plnit jen proti vydání kvitované poukázky.

§ 1945

Počala-li ve vztahu mezi poukazatelem a poukazníkem běžet promlčecí lhůta ohledně závazku, jehož plnění je předmětem poukázky, a to před okamžikem, kdy poukazníkovi došlo sdělení o přijetí poukázky, běží od této doby promlčecí lhůta ve vztahu mezi poukázaným a poukazníkem.

§ 1946

Poukázka na řad

(1) Zní-li poukázka na řad, může být převedena rubopisem.

(2) Rubopisem přecházejí všechna práva z poukázky na osobu oprávněnou z rubopisu.

(3) O náležitostech rubopisu, jakož i o tom, kdo je z rubopisu oprávněn a jak své právo prokazuje, platí právní předpisy o směnkách. Podle nich se rovněž posoudí, od koho může požadovat poukázku ten, kdo o ni přišel.

§ 1947

Poukázka na doručitele

Byla-li poukázka vystavena na doručitele, zaplatí poukázaný dluh každému, kdo mu ji předloží.

§ 1948

Ustanovení o poukázce na řad a o poukázce na doručitele se obdobně použijí na případ převodu pohledávky potvrzené listinou, kterou dlužník vystavil na řad nebo na doručitele.

Kvitance

§ 1949

(1) Přijímá-li věřitel plnění, vydá dlužníkovi na jeho žádost potvrzení o splnění dluhu (kvitanci). V kvitanci vyznačí jméno dlužníka i věřitele, předmět plnění a místo a čas, kde a kdy byl dluh splněn. Je-li kvitance vydána na jistinu, má se za to, že bylo vyrovnáno také příslušenství pohledávky.

(2) Dlužník může plnění odepřít, nevydá-li mu věřitel zároveň kvitanci.

§ 1950

Při opakovaných plněních z téhož právního důvodu se má za to, že ten, kdo předloží kvitanci na plnění splatné později, splnil také to, co bylo splatno dříve.

§ 1951

Dlužník splní dluh i tehdy, splní-li tomu, kdo mu předloží věřitelovo potvrzení, že je oprávněn plnění přijmout, nebo vydá-li mu kvitanci, kterou věřitel vystavil, ledaže dlužník věděl, že ten, kdo potvrzení předložil, není oprávněn plnění přijmout.

§ 1952

Dlužní úpis

(1) Věřitel, který má dlužníkovo prohlášení o uznání dluhu nebo jiný dlužní úpis, je musí dlužníkovi při splnění vrátit nebo na dlužním úpisu vyznačit, že bylo splněno částečně. Není-li to možné, může dlužník požadovat, aby mu věřitel vydal potvrzení, že dlužní úpis pozbyl platnosti v rozsahu, ve kterém byl dluh splněn. Ustanovení o kvitanci tím nejsou dotčena.

(2) Obdrží-li dlužník dlužní úpis bez kvitance, má se za to, že dluh byl splněn.

§ 1953

Náhradní splnění

(1) Nelze-li dluh splnit proto, že věřitel je neznámý nebo nepřítomný, že věřitel odmítl bezdůvodně plnění přijmout, že dlužník je bez své viny v nejistotě, kdo je věřitelem, nebo z jiných důležitých příčin na straně věřitele, je dlužník oprávněn složit předmět plnění do soudní úschovy. Účelně vynaložené náklady spojené s náhradním splněním jdou k tíži věřitele.

(2) O složení předmětu plnění do úschovy vyrozumí soud toho, pro koho se složení stalo, a podle potřeby zařídí jeho zastoupení.

Místo plnění

§ 1954

K řádnému splnění se vyžaduje, aby byl dluh splněn ve stanoveném místě. Nelze-li místo plnění zjistit ze smlouvy, povahy závazku nebo z účelu plnění, plní se v místě stanoveném zákonem.

§ 1955

(1) Nepeněžitý dluh plní dlužník v místě svého bydliště nebo sídla. Peněžitý dluh plní dlužník v místě bydliště nebo sídla věřitele.

(2) Vznikl-li závazek při provozu závodu, plní se dluh v místě závodu. To platí obdobně, vznikl-li závazek při provozu provozovny.

§ 1956

Má-li být plněno u věřitele a změnil-li věřitel po uzavření smlouvy své bydliště nebo sídlo, popřípadě umístění závodu nebo provozovny, nese věřitel zvýšené náklady a zvýšené nebezpečí, které tím dlužníku vzniknou.

§ 1957

(1) Plní-li dlužník peněžitý dluh prostřednictvím poskytovatele platebních služeb, je dluh splněn připsáním peněžní částky na účet poskytovatele platebních služeb věřitele.

(2) Plní-li dlužník peněžitý dluh poštovním poukazem, je dluh splněn

a) připsáním peněžní částky na účet poskytovatele platebních služeb věřitele, je-li dluh plněn na účet, nebo

b) vyplacením peněžní částky věřiteli v hotovosti.

Čas plnění

§ 1958

(1) Je-li čas plnění přesně ujednán nebo jinak stanoven, je dlužník povinen plnit i bez vyzvání věřitele.

(2) Neujednají-li strany, kdy má dlužník splnit dluh, může věřitel požadovat plnění ihned a dlužník je poté povinen splnit bez zbytečného odkladu.

§ 1959

Neplyne-li z ustálené předchozí praxe stran nebo ze zvyklostí něco jiného, má se za to, že strany ujednaly čas plnění výrazem

a) „začátkem období“ prvních deset dnů tohoto období,

b) „polovinou měsíce“ období od 10. do 20. dne v měsíci,

c) „polovinou čtvrtletí“ druhý měsíc čtvrtletí,

d) „konec období“ posledních deset dnů období,

e) „ihned“ dobu do pěti dnů, avšak při dodávce potravin nebo surovin dobu do dvou dnů a při dodávce strojírenských výrobků dobu do deseti dnů.

§ 1960

Je-li podle smlouvy dlužník oprávněn, aby určil čas plnění, a neurčí-li jej v přiměřené době, určí jej na návrh věřitele soud podle okolností případu.

§ 1961

Neujednají-li si strany, zda je čas plnění určen v prospěch jich obou, nebo jen jedné z nich, platí, že je určen v prospěch obou stran. To neplatí, vylučuje-li to povaha plnění.

§ 1962

(1) Je-li čas plnění ve prospěch obou stran, nemůže věřitel požadovat plnění předčasně, ani dlužník předčasně plnit dluh.

(2) Je-li čas plnění ve prospěch dlužníka, nemůže věřitel předčasně požadovat plnění, ale dlužník může dluh předčasně splnit.

(3) Je-li čas plnění stanoven ve prospěch věřitele, může věřitel požadovat plnění předčasně, ale dlužník nesmí dluh předčasně splnit.

§ 1963

(1) Je-li obsahem vzájemného závazku podnikatelů povinnost dodat zboží nebo službu za úplatu, je cena splatná, aniž je zapotřebí výzvy k placení, do třiceti dnů ode dne, kdy byla dlužníku doručena faktura nebo jiná výzva podobné povahy, anebo ode dne obdržení zboží nebo služby, podle toho, který z těchto dnů nastal později. Bylo-li však ujednáno převzetí zboží nebo služby, popřípadě ověření, zda bylo řádně splněno, je cena splatná do třiceti dnů ode dne převzetí, popřípadě ověření. To platí i pro závazek podnikatele a veřejnoprávní korporace, popřípadě právnické osoby touto korporací založené, i když nejsou podnikateli.

(2) Smluvní strany si mohou ujednat dobu splatnosti delší šedesáti dnů jen tehdy, pokud to není vůči věřiteli hrubě nespravedlivé. Je-li však obsahem závazku podnikatele povinnost dodat zboží nebo službu veřejnoprávní korporaci, smluvní strany si mohou ujednat delší dobu splatnosti jen tehdy, pokud je to odůvodněno povahou závazku, a doba splatnosti nesmí přesáhnout šedesát dní.

§ 1964

(1) Smluvní strana má právo dovolat se neúčinnosti ujednání o času plnění odchylujícího se od ustanovení § 1963 nebo ujednání odchylujícího se od zákonné výše úroku z prodlení, pokud jsou taková ujednání vůči věřiteli hrubě nespravedlivá.

(2) Dovolat se neúčinnosti za podmínek stanovených v odstavci 1 má i právnická osoba založená k ochraně zájmů malých a středních podnikatelů, jestliže jsou tato ujednání obsažena v obchodních podmínkách.

(3) Prohlásí-li soud ujednání za neúčinné, použijí se namísto něho ustanovení zákona, ledaže soud rozhodne v zájmu spravedlivého řešení jinak.

§ 1965

Je-li mezi podnikateli ujednáno převzetí zboží nebo služby, popřípadě ověření, zda bylo řádně splněno, nepřekročí doba takového převzetí nebo ověření třicet dnů. Doba převzetí nebo ověření může překročit třicet dnů jen tehdy, není-li to vůči věřiteli hrubě nespravedlivé.

§ 1966

Ustanovením § 1963 není dotčeno právo smluvních stran ujednat si plnění ve formě splátek.

§ 1967

Plní-li dlužník peněžitý dluh před stanoveným časem, není oprávněn bez souhlasu věřitele odečíst od dlužné částky úroky odpovídající době, o niž plnil dříve.

Prodlení dlužníka

§ 1968

Dlužník, který svůj dluh řádně a včas neplní, je v prodlení. Dlužník není za prodlení odpovědný, nemůže-li plnit v důsledku prodlení věřitele.

§ 1969

Po dlužníkovi, který je v prodlení, může věřitel vymáhat splnění dluhu, anebo může od smlouvy odstoupit za podmínek ujednaných ve smlouvě nebo stanovených zákonem.

§ 1970

Po dlužníkovi, který je v prodlení se splácením peněžitého dluhu, může věřitel, který řádně splnil své smluvní a zákonné povinnosti, požadovat zaplacení úroku z prodlení, ledaže dlužník není za prodlení odpovědný. Výši úroku z prodlení stanoví vláda nařízením; neujednají-li strany výši úroku z prodlení, považuje se za ujednanou výše takto stanovená.

§ 1971

Věřitel má právo na náhradu škody vzniklé nesplněním peněžitého dluhu jen tehdy, není-li kryta úroky z prodlení.

§ 1972

(1) Věřitel má právo dovolat se neúčinnosti ujednání o úroku z prodlení, které se odchyluje od zákona tak, že se zřetelem ke všem okolnostem a podmínkám případu zhoršuje jeho postavení, aniž je pro takovou odchylku spravedlivý důvod. Prohlásí-li soud ujednání za neúčinné, použijí se namísto něho ustanovení zákona, ledaže soud rozhodne v zájmu spravedlivého řešení jinak.

(2) Právo dovolat se neúčinnosti obchodních podmínek v rozsahu odporujícím odstavci 1 má i právnická osoba založená k ochraně zájmů malých a středních podnikatelů.

§ 1973

Dojde-li k dohodě, že dluh již splatný bude plněn ve splátkách, a chce-li věřitel, aby dlužník ve splátkách platil i úroky z prodlení, musí to být výslovně dohodnuto.

§ 1974

Dlužník nese po dobu svého prodlení nebezpečí škody na věci, ať již škoda vznikla z jakékoli příčiny, ledaže prokáže, že by škoda vznikla i při řádném plnění jeho povinnosti nebo že škodu způsobil věřitel nebo vlastník věci. To platí i tehdy, nakládá-li dlužník s věcí v rozporu s jinými svými povinnostmi ze závazku.

Prodlení věřitele

§ 1975

Věřitel je v prodlení, nepřijal-li řádně nabídnuté plnění nebo neposkytl-li dlužníku součinnost potřebnou ke splnění dluhu.

§ 1976

Je-li předmětem plnění věc, nese věřitel po dobu svého prodlení nebezpečí škody na věci, ať již škoda vznikne z jakékoli příčiny. To neplatí, způsobí-li škodu dlužník.

Společná ustanovení

§ 1977

Poruší-li strana prodlením svou smluvní povinnost podstatným způsobem, může druhá strana od smlouvy odstoupit, pokud to prodlévajícímu oznámí bez zbytečného odkladu poté, co se o prodlení dozvěděla.

§ 1978

(1) Zakládá-li prodlení jedné ze smluvních stran nepodstatné porušení její smluvní povinnosti, může druhá strana od smlouvy odstoupit poté, co prodlévající strana svoji povinnost nesplní ani v dodatečné přiměřené lhůtě, kterou jí druhá strana poskytla výslovně nebo mlčky.

(2) Oznámí-li věřitel dlužníkovi, že mu určuje dodatečnou lhůtu k plnění a že mu ji již neprodlouží, platí, že marným uplynutím této lhůty od smlouvy odstoupil.

§ 1979

Poskytl-li věřitel dlužníku nepřiměřeně krátkou dodatečnou lhůtu k plnění a odstoupí-li od smlouvy po jejím uplynutí, nastávají účinky odstoupení teprve po marném uplynutí doby, která měla být dlužníku poskytnuta jako přiměřená. To platí i tehdy, odstoupil-li věřitel od smlouvy, aniž byl dlužníkovi dodatečnou lhůtu k plnění poskytl.

§ 1980

Fixní závazek

(1) Byla-li ve smlouvě ujednána přesná doba plnění a vyplývá-li ze smlouvy nebo z povahy závazku, že věřitel nemůže mít na opožděném plnění zájem, zaniká závazek počátkem prodlení dlužníka, ledaže věřitel dlužníku bez zbytečného odkladu oznámí, že na splnění smlouvy trvá.

(2) Zánikem závazku nastávají tytéž účinky, jako by věřitel od smlouvy odstoupil.

Oddíl 2

Jiné způsoby zániku závazků

§ 1981

Dohoda

Stranám je na vůli ujednat si zánik závazku, aniž bude zřízen závazek nový.

Započtení

§ 1982

(1) Dluží-li si strany vzájemně plnění stejného druhu, může každá z nich prohlásit vůči druhé straně, že svoji pohledávku započítává proti pohledávce druhé strany. K započtení lze přistoupit, jakmile straně vznikne právo požadovat uspokojení vlastní pohledávky a plnit svůj vlastní dluh.

(2) Započtením se obě pohledávky ruší v rozsahu, v jakém se vzájemně kryjí; nekryjí-li se zcela, započte se pohledávka obdobně jako při splnění. Tyto účinky nastávají k okamžiku, kdy se obě pohledávky staly způsobilými k započtení.

§ 1983

K prohlášení o započtení učiněném pod podmínkou nebo s doložením času se nepřihlíží.

§ 1984

(1) Dluží-li dlužník společně a nerozdílně s jinými, může proti věřiteli započíst pohledávku svého spoludlužníka jen do výše podílu spoludlužníka na společném dluhu.

(2) Dlužník věřitelů oprávněných společně a nerozdílně může vůči některému ze spoluvěřitelů započíst to, co mu spoluvěřitel dluží, jen do výše jeho podílu na společné pohledávce.

§ 1985

Ten, kdo vede pro druhou stranu účet, může započíst peněžní prostředky na něm uložené na úhradu vzájemné pohledávky vzniklé na základě smlouvy o účtu.

§ 1986

Byla-li pohledávka postupně převedena na několik osob, může dlužník použít k započtení jen pohledávku, kterou měl v době převodu vůči prvnímu věřiteli, a pohledávku, kterou má vůči poslednímu věřiteli.

§ 1987

(1) K započtení jsou způsobilé pohledávky, které lze uplatnit před soudem.

(2) Pohledávka nejistá nebo neurčitá k započtení způsobilá není.

§ 1988

(1) Zakazuje se započtení proti pohledávce výživného pro nezletilého, který není plně svéprávný.

(2) Zakazuje se započtení proti pohledávce na náhradu újmy způsobené na zdraví, ledaže se jedná o vzájemnou pohledávku na náhradu téhož druhu, a proti pohledávce mzdy, platu, odměny ze smlouvy o výkonu závislé práce zakládající mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem obdobný závazek a náhradě mzdy nebo platu ve výši přesahující jejich polovinu.

§ 1989

(1) Promlčení pohledávky započtení nebrání, nastalo-li po době, kdy se pohledávky staly způsobilými k započtení.

(2) Odsunul-li věřitel k dlužníkově žádosti čas plnění bezúplatně, může svoji pohledávku přesto započíst po uplynutí času, kdy měl dlužník plnit původně.

§ 1990

Má-li být každá pohledávka uspokojena v jiném místě, nebrání to započtení, ale strana, vůči níž bylo takto započteno, má právo na náhradu škody vzniklé jí tím, že plnění na určeném místě nezíská, nebo že na určeném místě nemůže plnit.

§ 1991

Zákaz započtení pohledávky prohlášením jedné ze stran nebrání stranám, aby si započtení ujednaly; k ujednání o započtení proti pohledávce výživného pro nezletilého, který není plně svéprávný, se však nepřihlíží.

§ 1992

Odstupné

Ujednají-li si strany, že jedna z nich může závazek zrušit zaplacením odstupného, ruší se závazek zaplacením odstupného obdobně jako při odstoupení od smlouvy. Právo zrušit závazek zaplacením odstupného však nemá strana, která již, byť i jen zčásti, plnění druhé strany přijala nebo druhé straně sama plnila.

Splynutí

§ 1993

(1) Splyne-li jakýmkoli způsobem právo s povinností v jedné osobě, zaniknou právo i povinnost, nestanoví-li zákon jinak.

(2) Splyne-li právo věřitele s povinností toho, kdo závazek zajišťuje, nezaniká tím hlavní dluh.

§ 1994

Splynutím práva věřitele a povinnosti jednoho z dlužníků zavázaných společně a nerozdílně zaniká dluh do výše odpovídající podílu tohoto spoludlužníka. Splynutím povinnosti dlužníka a práva jednoho z věřitelů oprávněných společně a nerozdílně zaniká pohledávka do výše odpovídající podílu tohoto spoluvěřitele.

Prominutí dluhu

§ 1995

(1) Promine-li věřitel dlužníku dluh, má se za to, že dlužník s prominutím dluhu souhlasí, pokud neprojevil bez zbytečného odkladu nesouhlas výslovně nebo plněním dluhu.

(2) K prominutí dluhu dojde i v případě, že věřitel vydá dlužníku kvitanci nebo mu vrátí dlužní úpis, aniž dluh splnil; vydá-li věřitel kvitanci nebo vrátí-li dlužní úpis na celý dluh jednomu ze spoludlužníků, má se za to, že věřitel prominul dluh všem spoludlužníkům.

§ 1996

(1) Promine-li věřitel dluh jednomu z dlužníků zavázaných společně a nerozdílně, má prominutí dluhu účinky vůči ostatním spoludlužníkům v rozsahu podílu toho spoludlužníka, který byl ze závazku propuštěn.

(2) Promine-li dlužníku dluh jeden z věřitelů oprávněných společně a nerozdílně, zbavuje to dlužníka dluhu v rozsahu podílu tohoto spoluvěřitele.

§ 1997

Promine-li věřitel povinnost tomu, kdo dluh zajišťuje, nemá prominutí účinky vůči hlavnímu dluhu. Propustí-li však věřitel ze závazku jednoho ze spoluručitelů, zůstávají ostatním spoluručitelům zachovány námitky, které mohl uplatnit spoluručitel, jehož povinnost byla prominuta.

Výpověď

§ 1998

(1) Závazek lze vypovědět, ujednají-li si to strany nebo stanoví-li tak zákon.

(2) Je-li závazek vypovězen, zaniká uplynutím výpovědní doby. Lze-li však závazek vypovědět bez výpovědní doby, zaniká závazek účinností výpovědi.

§ 1999

(1) Zavazuje-li smlouva ujednaná na dobu neurčitou alespoň jednu stranu k nepřetržité nebo opakované činnosti, anebo zavazuje-li alespoň jednu stranu takovou činnost strpět, lze závazek zrušit ke konci kalendářního čtvrtletí výpovědí podanou alespoň tři měsíce předem.

(2) Zavázala-li se strana zdržet se určité činnosti a je-li z povahy závazku zřejmé, že povinnost není časově omezena, ustanovení odstavce 1 se nepoužije.

§ 2000

(1) Byla-li smlouva bez vážného důvodu uzavřena na dobu určitou tak, že zavazuje člověka na dobu jeho života, anebo že zavazuje kohokoli na dobu delší než deset let, lze se po uplynutí deseti let od vzniku závazku domáhat jeho zrušení. Soud závazek zruší i tehdy, pokud se okolnosti, z nichž strany zřejmě vycházely při vzniku závazku, změnily do té míry, že na zavázané straně nelze rozumně požadovat, aby byla smlouvou dále vázána.

(2) Vzdá-li se strana předem práva domáhat se zrušení závazku, nepřihlíží se k tomu. To neplatí, je-li zavázanou stranou právnická osoba.

Odstoupení od smlouvy

§ 2001

Od smlouvy lze odstoupit, ujednají-li si to strany, nebo stanoví-li tak zákon.

§ 2002

(1) Poruší-li strana smlouvu podstatným způsobem, může druhá strana bez zbytečného odkladu od smlouvy odstoupit. Podstatné je takové porušení povinnosti, o němž strana porušující smlouvu již při uzavření smlouvy věděla nebo musela vědět, že by druhá strana smlouvu neuzavřela, pokud by toto porušení předvídala; v ostatních případech se má za to, že porušení podstatné není.

(2) Strana může od smlouvy odstoupit bez zbytečného odkladu poté, co z chování druhé strany nepochybně vyplyne, že poruší smlouvu podstatným způsobem, a nedá-li na výzvu oprávněné strany přiměřenou jistotu.

§ 2003

(1) Jakmile strana oprávněná odstoupit od smlouvy oznámí druhé straně, že od smlouvy odstupuje, nebo že na smlouvě setrvává, nemůže volbu již sama změnit.

(2) Mohla-li strana odstoupit od smlouvy pro podstatné porušení smluvní povinnosti a nevyužila své právo, nebrání jí to odstoupit od smlouvy později s odkazem na obdobné jednání druhé strany.

§ 2004

(1) Odstoupením od smlouvy se závazek zrušuje od počátku.

(2) Plnil-li dlužník zčásti, může věřitel od smlouvy odstoupit jen ohledně nesplněného zbytku plnění. Nemá-li však částečné plnění pro věřitele význam, může věřitel od smlouvy odstoupit ohledně celého plnění.

(3) Zavazuje-li smlouva dlužníka k nepřetržité či opakované činnosti nebo k postupnému dílčímu plnění, může věřitel od smlouvy odstoupit jen s účinky do budoucna. To neplatí, nemají-li již přijatá dílčí plnění sama o sobě pro věřitele význam.

§ 2005

(1) Odstoupením od smlouvy zanikají v rozsahu jeho účinků práva a povinnosti stran. Tím nejsou dotčena práva třetích osob nabytá v dobré víře.

(2) Odstoupení od smlouvy se nedotýká práva na zaplacení smluvní pokuty nebo úroku z prodlení, pokud již dospěl, práva na náhradu škody vzniklé z porušení smluvní povinnosti ani ujednání, které má vzhledem ke své povaze zavazovat strany i po odstoupení od smlouvy, zejména ujednání o způsobu řešení sporů. Byl-li dluh zajištěn, nedotýká se odstoupení od smlouvy ani zajištění.

Následná nemožnost plnění

§ 2006

(1) Stane-li se dluh po vzniku závazku nesplnitelným, zaniká závazek pro nemožnost plnění. Plnění není nemožné, lze-li dluh splnit za ztížených podmínek, s většími náklady, s pomocí jiné osoby nebo až po určené době.

(2) Nemožnost plnění prokazuje dlužník.

§ 2007

Při nemožnosti pouhé části plnění zanikne závazek v celém rozsahu, plyne-li z povahy závazku nebo z účelu smlouvy, který byl stranám při uzavření smlouvy znám, že plnění zbytku nemá pro věřitele význam. Není-li tomu tak, zaniká závazek jen co do této části.

§ 2008

Neoznámí-li dlužník věřiteli, že se splnění dluhu stalo nemožným, bez zbytečného odkladu poté, co se o tom dozvěděl nebo dozvědět musel, nahradí věřiteli škodu vzniklou tím, že věřitel nebyl o nemožnosti plnění včas vyrozuměn.

§ 2009

Smrt dlužníka nebo věřitele

(1) Smrtí dlužníka povinnost nezanikne, ledaže jejím obsahem bylo plnění, které mělo být provedeno osobně dlužníkem.

(2) Smrtí věřitele právo zanikne, bylo-li plnění omezeno jen na jeho osobu.

ČÁST II

Judikatura

1. Splnění

1.1. Obecná ustanovení

1. Plnění dluhu osobě odlišné od věřitele

Dluh zanikne splněním jen tehdy, plní-li dlužník věřiteli, případně osobě oprávněné přijmout plnění namísto věřitele. Plní-li dlužník dluh někomu jinému než svému věřiteli, pak osoba, které takto plnil, získala bezdůvodné obohacení (plněním bez právního důvodu) na úkor dlužníka, a nikoli na úkor jeho věřitele.

NS 29 Odo 289/2001, R 23/2004

Z odůvodnění:

Jestliže dlužníkův věřitel obdrží poté, co dluh zanikl splněním (§ 559 odst. 1 obč. zák.), další plnění na tento dluh, jde – nazíráno ze strany takového věřitele – o majetkový prospěch, který získal plněním bez právního důvodu (§ 541 odst. 1 obč. zák.); toto bezdůvodné obohacení pak je povinen – ve smyslu § 456 odst. 1 věty první obč. zák. – vydat tomu, na jehož úkor se takto obohatil (tomu, kdo mu takové plnění poskytl). Ve vztahu založeném takovým plněním je věřitel, který obdržel přeplatek dluhu, v rozsahu tohoto přeplatku dlužníkem a osoba, která tento přeplatek poskytla, ve stejném rozsahu jeho věřitelem.

Obecně přitom platí, že dluh zanikne splněním (srov. § 559 odst. 1 obč. zák.), jen plní-li dlužník věřiteli, případně osobě oprávněné přijmout plnění namísto věřitele (srov. § 562 obč. zák.). Plnil-li dlužník peněžitý dluh někomu jinému než svému věřiteli, pak osoba, jíž takto plnil, získala bezdůvodné obohacení (plněním bez právního důvodu) na úkor dlužníka, a nikoli na úkor jeho věřitele. Poměry dlužníkova věřitele se tímto plněním nikterak nezměnily, jelikož jeho pohledávka vůči dlužníku trvá v nezměněném rozsahu (dluh nebyl včas a řádně splněn – srov. § 559 odst. 2 obč. zák.). K tomu srov. shodně i důvody rozsudku Nejvyššího soudu uveřejněného pod číslem 42/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek (dále též jen „R 42/2003“).

I kdyby tedy měla beze zbytku platit skutková verze případu uplatňovaná žalobcem, podle které leasingová společnost coby dlužník v rozsahu přeplatku leasingových splátek, který jí poskytl žalobce, toto bezdůvodné obohacení nesprávně vydala (vyplatila) žalované, pak by ve smyslu výše podaného výkladu (založeného na závěrech, jež Nejvyšší soud formuloval již v R 42/2003 a od kterých nevidí důvodu se odchýlit ani v této věci) svědčilo žalobci právo požadovat vrácení přeplatku pouze od leasingové společnosti, která případným vydáním bezdůvodného obohacení nesprávnému subjektu (žalované) zánik svého závazku z bezdůvodného obohacení přivodit nemohla. Závěr odvolacího soudu, že žalovaná není ve sporu pasivně věcně legitimována, je tedy ve svém výsledku správný.

Pro úplnost se dodává, že sama leasingová společnost by v případě, že by vyšlo najevo, že přeplatek leasingových splátek vrátila jinému subjektu než osobě, která jí tento majetkový prospěch poskytla, mohla po takovém subjektu požadovat vrácení nesprávně vydaného bezdůvodného obohacení opět v režimu bezdůvodného obohacení vzniklého plněním bez právního důvodu (§ 451 odst. 1 obč. zák.).

Jelikož se dovolateli prostřednictvím uplatněného dovolacího důvodu správnost napadeného rozsudku zpochybnit nepodařilo, Nejvyšší soud dovolání, aniž nařizoval jednání (§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.), jako nedůvodné zamítl (§ 243b odst. 1 a 5 o. s. ř.).

2. Vymáhání pohledávky vlastním jménem na účet jiného

Vymáhat pohledávku sám svým jménem „na účet“ někoho jiného znamená sice, že jde o vymáhání ve prospěch této jiné osoby, avšak do rukou vymáhajícího, který také plnění od dlužníka sám přijímá, a tímto plněním zaniká pohledávka a dluh.

NS 25 Cdo 2193/2006, R 100/2009

Z odůvodnění:

Podle § 524 odst. 1 obč. zák. věřitel může svou pohledávku i bez souhlasu dlužníka postoupit písemnou smlouvou jinému. Podle § 526 odst. 1 obč. zák. postoupení pohledávky je povinen postupitel bez zbytečného odkladu oznámit dlužníkovi. Dokud postoupení pohledávky není oznámeno dlužníkovi, nebo dokud postupník postoupení pohledávky dlužníkovi neprokáže, zprostí se dlužník závazku plněním postupiteli. Podle § 530 odst. 1 obč. zák. na žádost postupníka může postupitel vymáhat postoupený nárok sám svým jménem na účet postupníka. Jestliže postoupení pohledávky bylo oznámeno nebo prokázáno dlužníkovi (§ 526), může postupitel pohledávku vymáhat pouze v případě, že ji nevymáhá postupník a postupitel prokáže dlužníkovi souhlas postupníka s tímto vymáháním.

Věřitel, který smlouvou podle § 524 odst. 1 obč. zák. postoupil svou pohledávku jinému (postupníkovi) a toto postoupení pohledávky oznámil dlužníkovi nebo bylo postupníkem dlužníkovi prokázáno, ztrácí oprávnění vymáhat pohledávku na dlužníkovi. Od tohoto okamžiku je dlužník povinen plnit postupníkovi namísto svému dosavadnímu věřiteli (tj. postupiteli). Výjimku zakládá ustanovení § 530 odst. 1 obč. zák., které – za splnění předepsaných podmínek – dává postupiteli možnost vymáhat postoupenou pohledávku „svým jménem na účet postupníka“, jestliže ho o to postupník požádá, a to jen v případě, že pohledávku současně nevymáhá postupník a že je dlužníkovi prokázán souhlas postupníka s vymáháním dluhu postupitelem.

Ustanovení § 530 odst. 1 obč. zák. upravuje věcnou legitimaci k vymáhání postoupené pohledávky tím, že dává postupiteli možnost vymáhat pohledávku svým jménem na účet postupníka. Jde v podstatě o zvláštní případ nepřímého zastoupení, při němž postupitel vymáhá pohledávku svým jménem a je oprávněn podat žalobu, v níž požaduje, aby dlužník plnil přímo jemu, a je oprávněn plnění od dlužníka přijmout; po přijetí plnění od dlužníka je povinen veškeré takto získané užitky předat postupníkovi, není-li ujednáno jinak. Jedná se o dva rozdílné závazkové vztahy, s odlišnými stranami i obsahem práv a povinností: vztah postupitele a postupníka a vztah postupitele a dlužníka (srov. též rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 31. 8. 2004, sp. zn. 32 Odo 635/2003).

Nesprávnost rozhodnutí odvolacího soudu je založena na nesprávném právním názoru na výklad pojmu „na účet postupníka“, jak je uveden v § 530 odst. 1 obč. zák. Vymáhat pohledávku sám svým jménem „na účet“ někoho jiného znamená sice, že jde o vymáhání ve prospěch této jiné osoby, avšak do rukou vymáhajícího, který také plnění od dlužníka sám přijímá, a tímto plněním zaniká pohledávka a dluh dlužníka. Na rozdíl od smlouvy ve prospěch třetího (§ 50 obč. zák.), která zakládá oprávnění třetí osoby (jakožto nového věřitele) vymáhat od dlužníka pohledávku (od okamžiku, kdy tato třetí osoba projeví se smlouvou souhlas), v případě dle § 530 odst. 1 obč. zák. vymáhání „na účet postupníka“ nezakládá novému věřiteli (postupníkovi) oprávnění k vymáhání pohledávky svým jménem, ale ani k tomu, aby dlužník byl povinen plnit přímo jemu (k jeho rukám). Dohoda dle § 530 odst. 1 obč. zák. znamená pro postupitele nejen oprávnění pohledávku vymáhat, ale i plnění od dlužníka přijmout. Při nepřímém zastoupení je zástupce oprávněn přijmout plnění od dlužníka, je oprávněn žádat soud, aby pohledávka byla přiznána přímo jemu, a plnění pak převést na zastoupené. Znamená to, že oprávnění k výkonu práva náleží osobě odlišné od toho, kdo je z hmotněprávního hlediska nositelem vymáhaného práva.

Ustanovení § 530 odst. 1 obč. zák. zakládá aktivní legitimaci postupitele ve vztahu k dlužníkovi při vymáhání postoupené pohledávky poté, co bylo postoupení dlužníkovi oznámeno či prokázáno (srov. § 526 obč. zák.). Po oznámení či prokázání postupu je totiž dlužník v důsledku změny věřitele povinen plnit pouze novému věřiteli, tj. postupníkovi.

Odvolací soud, který posuzoval aktivní legitimaci žalobkyně z hlediska ustanovení § 530 odst. 1 obč. zák., a aniž se zabýval všemi předpoklady aplikace tohoto ustanovení, dovodil, že žalobkyně v pozici postupitele nemůže vymáhat postoupenou pohledávku „pro sebe“, rozhodl ve věci na základě nesprávného právního názoru.

3. Odevzdání předmětu podnájmu pronajímateli

Je-li podnájemce podle exekučního titulu povinen odevzdati podnájemní předmět svému podpronajímateli, ale odevzdal-li jej hlavnímu pronajímateli, nezanikl tím vymáhaný exekuční nárok, třebaže dřívější podnájemník se stal nájemníkem téhož předmětu.

NS R I 1404/35, Vážný 14938

Z odůvodnění:

Jde o to, zda zanikl nárok žalovaných, který je exekučně vymáhán, totiž aby žalobci jako podnájemci odevzdali místnosti žalovaným. Odvolací soud považuje pro rozřešení této otázky za nutné, aby bylo zjištěno, zda žalobci dne 26. listopadu 1934, tj. před uplynutím v § 575 odst. 3 c. ř. s. uvedené lhůty, s hlavní pronajímatelkou ujednali, že budou nadále sami nájemci místností, jichž před tím užívali jako podnájemci žalovaných a jež měli žalovaným odevzdati, a zda pak skutečně místnosti odevzdali pronajímatelce a od ní je zase převzali. K rozhodnutí tohoto sporu není třeba, aby byly uvedené skutečnosti zjišťovány, což vyplyne z rozboru právních otázek, o něž tu jde. Jde tu totiž o žalobu oposiční podle § 35 ex. ř. (námitky proti nároku) a bylo na žalobcích (povinných), aby dokázali skutečnosti, které nastaly po vzniku exekučního titulu a jimiž byl vymáhaný nárok žalovaných podle hmotněprávních předpisů, tedy některým ze způsobů uvedených v § 1411 a dalších obč. zák., zrušen. Vymáhaný nárok záleží v tom, že žalobci jsou podle pravoplatného vyklizovacího příkazu (§ 567 c. ř. s.) ze dne 11. července 1934 povini odevzdati podnájemní předmět podpronajímatelům do 9. ledna 1935 pod exekucí. Měli tudíž žalobci dokázati, že tento nárok žalovaných byl zrušen. Podle obsahu žaloby, jež jest tu podle § 35 odst. 3 ex. ř. v důsledku zásady soustřeďovací jediné rozhodující, byl prý vymáhaný nárok zrušen tím, že první vymáhající věřitel (první žalovaný) byl podle pravoplatného rozsudku povinen odevzdati dne 28. listopadu 1934 nájemní předmět (který byl celý dán žalobcům do podnájmu) svému pronajímateli (družstvu jako vlastníku domu), že žalobci jako dřívější podnájemci uzavřeli dne 26. října 1934 s vlastníkem domu (družstvem) smlouvu nájemní, kterouž najali též nájemní a dřívější svůj podnájemní předmět s účinností ode dne, kdy bude tento dosavadním nájemcem (prvním žalovaným) vyklizen, že první žalobce za prvního žalovaného nájemní předmět dne 26. listopadu 1934 vyklidil a vyklizený družstvu odevzdal a že jej pak s manželkou do nájemního užívání převzal. Již z tohoto žalobního přednesu je zjevno, že vymáhaný nárok uvedenými skutečnostmi zrušen býti nemohl. Žalobci přehlížejí, že nájemní (podnájemní) poměr je poměrem obligačním, mocí kterého se práva a povinnosti zakládají jen mezi účastníky tohoto obligačního poměru, že tedy pronajímatel má nárok jen proti svému nájemníku a tento vzájemně jen proti onomu, nikoli pro osoby třetí a proti těm, při čemž netřeba hleděti k předpisu § 568 c. ř. s., jenž se na souzený případ nehodí. Vymáhaný nárok podpronajímatelů, čelící proti podnájemníkům na odevzdání podnájemního předmětu, byl by zanikl jen tehdy, kdyby byli podnájemníci podnájemní předmět vrátili podle § 1109 a 1424 obč. zák. svým podpronajímatelům. Dlužník musí plniti svému věřiteli. Nestačilo, že byl podle tvrzení žalobců podnájemní předmět vrácen hlavnímu pronajímateli, který byl mimo obligační poměr stran. To by bylo stačilo jen tehdy, kdyby tak byli učinili z příkazu podpronajímatelů (§ 1002 a 1017 obč. zák.); nějaký příkaz však byl již prvním soudem vyloučen.

4. Osobní a zástavní dlužník

Na osobním dlužníku lze se domáhati zaplacení celého dluhu, třebas část jeho dluhu byla zajištěna hypotekárním závazkem třetích osob.

NS Rv I 38/30, Vážný 10475

Z odůvodnění:

Dovolání je liché, sporná věc nebyla posouzena v naříkaném rozsudku po právní stránce nesprávně. Dovolatel míní, že an byl odsouzen k zaplacení částky 222 700 Kč s příslušenstvím a manželé Ž-ovi k zaplacení 120 000 Kč s příslušenstvím, mají všichni dohromady zaplatiti žalobkyni 342 700 Kč, ačkoli celá pohledávka činí ve skutečnosti 222 700 Kč, a z toho dovozuje, že žalobkyně nemůže na něm požadovati celých 222 700 Kč, nýbrž jen 102 700 Kč. Dovolatel přehlíží, že jde o úhrnný poměr obligační, o jednotnou obligaci s několikerým ručením, a že spolužalovaní manželé Ž-ovi byli odsouzeni jen do výše svého ručení jako hypotekární, nikoli osobní dlužníci, kdežto dovolatel byl odsouzen pro sporný dluh jednak jako osobní, jednak jako hypotekární dlužník. Podstatou tohoto několikerého ručení jest, že se spoluzávazností hypotekárních dlužníků nesnižuje závaznost osobního dlužníka, třebaže jest i dlužníkem hypotekárním. Dokud není pohledávka žalobkyně úplně uspokojena, dotud jest dovolatel zavázán za celý dluh, a nemůže si počítati k dobru povinnost spoluodsouzených hypotekárních dlužníků, odsouzených jen jako takových. Právem byl odsouzen k zaplacení celého svého osobního dluhu se všemi jeho procesními důsledky, a nemůže těžiti z toho, že část jeho osobního dluhu jest zaručena hypotekárním závazkem třetích osob, nemůže z toho důvodu žalobkyni zbavovati práva, by na něm jako na osobním dlužníku nevymáhala celý dluh.

5. Plnění správcem konkursní podstaty

Jednání, jímž správce konkursní podstaty jako osoba s dispozičním oprávněním k majetku konkursní podstaty hradí dlužníkovu věřiteli částku určenou k výplatě vykonatelným rozvrhovým usnesením (usnesením o částečném rozvrhu), je plněním dluhu dlužníkem (úpadcem) ve smyslu ustanovení § 559 obč. zák. nebo § 324 odst. 1 obč. zák.; správce konkursní podstaty žádnou vlastní povinnost k takové úhradě vůči věřiteli nemá.

NS 29 Cdo 4387/2010, ASPI ID: JUD203726CZ

Z odůvodnění:

Nejvyšší soud však shledává dovolání přípustným pro posouzení otázky, zda plnění poskytnuté žalobcům v průběhu konkursu správcem konkursní podstaty úvěrového dlužníka podle rozvrhového usnesení, je plněním dlužníka. V tomto ohledu je totiž napadené rozhodnutí v rozporu s judikaturou Nejvyššího soudu.

Rozvrh (ve smyslu rozvrhu konečného) patří k závěrečným úkonům konkursního řízení při jeho normálním průběhu. Jakmile dojde k jeho realizaci, je již možné konkurs zrušit. Podstata rozvrhu (ve smyslu rozvrhu konečného) spočívá v tom, že celkový výtěžek zpeněžení konkursní podstaty se rozdělí mezi konkursní věřitele podle pravidel stanovených v § 32 z. k. v. Děje se tak usnesením, které zákon nazývá rozvrhovým usnesením; tímto usnesením se tudíž rozvrh nenařizuje, ale provádí (srov. v literatuře např. Zoulík, F.: Zákon o konkursu a vyrovnání. Komentář, 3. vydání. Praha C. H. Beck 1998, s. 169 a mutatis mutandis v judikatuře např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. listopadu 2011, sp. zn. 29 Cdo 2780/2000, uveřejněné pod číslem 39/2002 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek).

Vedle „konečného rozvrhu“ zná zákon o konkursu a vyrovnání také „částečný rozvrh“ (srov. oba zákonné termíny, jak jsou obsaženy v § 30 odst. 3 z. k. v.). Oba tyto rozvrhy se provádějí vydáním rozvrhového usnesení (srov. § 30 odst. 2, jakož i § 31 odst. 1 z. k. v.).

Z textu § 30 odst. 3 poslední věty z. k. v. pak rovněž plyne, že i splnění částečného rozvrhu vede k uspokojení (k zániku) pohledávek těch věřitelů, kteří se podílejí na částečném rozvrhu; k zániku pohledávek dochází (stejně jako u konečného rozvrhu) v rozsahu poskytnutého plnění (srov. shodně např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. dubna 2008, sp. zn. 29 Odo 657/2006, uveřejněné v časopise Soudní judikatura číslo 11, ročník 2008, pod číslem 168).

Na základě účinku prohlášení konkursu uvedeného v § 14 odst. 1 písm. a) z. k. v. přecházejí dispoziční oprávnění k majetku konkursní podstaty na správce konkursní podstaty; ten se však nestává prohlášením konkursu účastníkem hmotně-právních vztahů, v nichž dlužník (úpadce) vystupoval (nestává se dlužníkem namísto úpadce, ani vlastníkem úpadcova majetku); srov. k tomu shodně již bod XXIII. stanoviska občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 17. června 1998, Cpjn 19/98, uveřejněného pod číslem 52/1998 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek (dále též jen „R 52/1998“), s. 188–189 (364–365).

Dovolateli lze přisvědčit v tom, že R 21/2010 užil odvolací soud na věc nepřiléhavě. V R 21/2010 se Nejvyšší soud zabýval uznáním pohledávky správcem konkursní podstaty podle ustanovení § 23 odst. 1 z. k. v. (tedy „uznáním“ pro účely zjištění přihlášené pohledávky v konkursu) a dovodil, že toto uznání nelze považovat za uznání závazku podle ustanovení § 323 a § 407 obch. zák., když jde pouze a jen o plnění povinnosti, kterou správci ukládá zákon o konkursu a vyrovnání (potud, že musí výslovně vyjádřit, zda pohledávku uznává nebo popírá). Závěr, že plnění vyplacené konkursnímu věřiteli z výtěžku zpeněžení majetku konkursní podstaty úpadce správcem konkursní podstaty podle rozvrhového usnesení (usnesení o částečném rozvrhu) není (částečným) splněním závazku (dluhu) úpadcem (úvěrovým dlužníkem), odtud neplyne a odvolací soud se mýlí, dovodil-li opak.

Ve shodě se závěry vyjádřenými ve výše citovaném R 52/1998 naopak platí, že tím, že správce konkursní podstaty [jenž není účastníkem hmotně-právních vztahů, v nichž dlužník (úpadce) vystupoval] na základě dispozičního oprávnění, jež na něj přešlo ve smyslu ustanovení § 14 odst. 1 písm. a) z. k. v., vyplatí odpovídající část výtěžku zpeněžení majetku konkursní podstaty [kterýžto výtěžek je do té doby stále úpadcovým majetkem (vyjma případů, kdy je v souladu se zákonem zpeněžen pro účely uspokojení pohledávek úpadcových věřitelů majetek ve vlastnictví jiných osob)] podle vykonatelného rozvrhového usnesení (usnesení o částečném rozvrhu), přivodí v příslušném rozsahu zánik hmotně-právního vztahu mezi dlužníkem a jeho věřitelem. Na takové plnění nelze (ve smyslu § 559 obč. zák. pro občanskoprávní vztahy a § 324 odst. 1 obch. zák. pro obchodní závazkové vztahy) pohlížet jinak než jako na (částečné) plnění dluhu dlužníkem.

Jinak řečeno, jednání, jímž správce konkursní podstaty jako osoba s dispozičním oprávněním k majetku konkursní podstaty hradí dlužníkovu věřiteli částku určenou k výplatě vykonatelným rozvrhovým usnesením (usnesením o částečném rozvrhu), je plněním dluhu dlužníkem (úpadcem) ve smyslu ustanovení § 559 obč. zák. nebo § 324 odst. 1 obč. zák.; správce konkursní podstaty žádnou vlastní povinnost k takové úhradě vůči věřiteli nemá.

6. Plnění povinného k rukám exekutora

Plněním povinného k rukám exekutora uskutečněným v době po vydání exekučního příkazu a před prohlášením konkursu na majetek povinného dluh povinného vůči oprávněnému zaniká za současného předpokladu, že usnesení o nařízení exekuce nabylo právní moci.

NS 25 Cdo 4802/2008, R 69/2011

Z odůvodnění:

Exekučním příkazem se rozumí příkaz k provedení exekuce některým ze způsobů uvedených v exekučním řádu (§ 47 odst. 1, věta druhá, ex. ř.). Podle § 47 odst. 2 ex. ř. exekuční příkaz má účinky nařízení výkonu rozhodnutí podle občanského soudního řádu. Podle exekučního příkazu se exekuce provede po právní moci usnesení o nařízení exekuce.

Jak Nejvyšší soud uvedl v usnesení ze dne 19. 8. 2008, sp. zn. 29 Cdo 339/2008, uveřejněném ve Sbírce soudních rozhodnutí pod č. 64, ročník 2009, zákon neváže vydání exekučního příkazu na právní moc usnesení o nařízení exekuce. Stanoví, že exekutor vydá exekuční příkaz poté, co mu bylo doručeno usnesení o nařízení exekuce a poté, co posoudí, jakým způsobem bude exekuce provedena (§ 47 odst. 1, věta první, ex. ř.). S vydáním exekučního příkazu jsou spojena (vedle uložení konkrétních příkazů, zákazů a výzev povinnému a dotčeným osobám) významná dispoziční omezení povinného (srov. § 47 odst. 4 ex. ř.), která se předtím neuplatní. V praxi je proto pravidlem, že exekutor vydá exekuční příkaz, jakmile mu bude doručeno usnesení o nařízení exekuce, tedy ještě předtím, než toto usnesení nabude právní moci.

Z ustanovení § 47 odst. 2 ex. ř. vyplývá, že provést exekuci, tj. plnění získané od povinného předat či vyplatit oprávněnému, je exekutor oprávněn až poté, co usnesení o nařízení exekuce nabude právní moci. Do té doby může podnikat kroky v rámci exekučního řízení, může od povinného přijmout plnění podle exekučního titulu, nikoliv však provést exekuci, tj. plnění předat či vyplatit oprávněnému.

Námitka dovolatele, že danou věc je třeba posuzovat v souladu s rozhodnutím Nejvyššího soudu sp. zn. 20 Cdo 404/2004, z něhož plyne, že dobrovolné plnění povinného exekutorovi v rámci exekučního řízení má účinky splnění této povinnosti, není důvodná. Nejenže v tomto rozhodnutí byla řešena poněkud jiná právní otázka (zda po zahájení exekučního řízení pro vymožení peněžitého plnění má oprávněný povinnost poskytnout povinnému součinnost potřebnou pro dobrovolné zaplacení vymáhané částky a zda neposkytnutí této součinnosti způsobuje jeho prodlení podle ustanovení § 522 obč. zák.), nejde v případě dovolatele o tentýž skutkový podklad a o tentýž právní stav. Zásadním a podstatným rozdílem je, že zatímco v citovaném rozhodnutí vycházely právní úvahy o splnění dluhu ze situace, že exekuce byla pravomocně nařízena, v nyní projednávané věci bylo plnění povinné poskytnuto exekutorce a následně vráceno do konkursní podstaty za stavu, že zde nebylo pravomocné usnesení o nařízení exekuce.

Otázka okamžiku, v němž je splněn dluh povinného, který v rámci exekuce plnil soudnímu exekutorovi, je řešena v rozhodnutí uveřejněném pod R 66/2007 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek se závěrem: jestliže dlužník zaplatil v rámci exekučního řízení do rukou soudního exekutora část dluhu, nemá věřitel právo na úroky z prodlení ze zaplacené částky. Tento závěr vychází z úvahy, že prodlení exekutora s předáním částky, kterou přijal od povinného, oprávněnému je věcí vnitřního vztahu mezi nimi a nemůže jít k tíži povinného, který dluh splnil. Pokud dlužník v rámci exekuce učinil jednostranný právní úkon, kterým poskytl věřiteli předmět plnění s úmyslem splnit svůj dluh, a exekutor plnění přijal jako osoba oprávněná plnění jménem věřitele přijmout, jeho dluh v rozsahu poskytnutého plnění zanikl. K tomuto závěru se Nejvyšší soud opakovaně přihlásil, např. v rozhodnutích sp. zn. 32 Cdo 3594/2007, sp. zn. 29 Cdo 2859/2009.

Závěr, že platba povinného exekutorovi je plněním vymáhané pohledávky s tím důsledkem, že zaplacením dluhu na účet exekutora dluh povinného vůči oprávněnému zaniká, se však uplatní toliko za situace, že se tak stalo v rámci pravomocně nařízené exekuce.

Plněním povinné k rukám exekutorky JUDr. J. T. v době předtím, než byla exekuce pravomocně nařízena, její dluh vůči oprávněnému nezanikl. Soudní exekutorka po vydání usnesení o nařízení exekuce přijala sice od povinné finanční plnění, avšak usnesení o nařízení exekuce bylo následně odvolacím soudem zrušeno a věc byla soudu prvního stupně vrácena k dalšímu řízení a o nařízení exekuce bylo opětovně rozhodnuto 13. 4. 2006 s právní mocí k 1. 5. 2006. V době před právní mocí usnesení o nařízení exekuce nebyla exekutorka dle § 47 odst. 2 zák. č. 120/2001 Sb. oprávněna provést exekuci, tj. vyplatit peníze oprávněnému. Jestliže v době, kdy usnesení o nařízení exekuce bylo zrušeno a na majetek povinného byl prohlášen konkurs, vydala zadržovanou peněžní částku správci konkursní podstaty, postupovala v souladu se zákonem.

7. Zaplacení dluhu před provedením exekuce

Zaplatil-li dlužník před výkonem exekuce k rukám výkonného orgánu, jsou veškery exekuční úkony bezpředmětny. Otázku, zda placení stalo se právem a penězi dlužníkovými, nelze řešiti v řízení exekučním.

NS R I 598/22, Vážný 1690

Z odůvodnění:

Podle protokolu výkonného orgánu ze dne 28. března 1922 a obsahu rekursních spisů obou stran je zřejmo, že pohledávku, k jejímuž zajištění měl býti exekuční výkon proveden, zaplatila výkonnému orgánu za dlužníka jeho manželka, že jí výkonný orgán na zaplacenou částku vydal kvitanci, od výkonu exekuce proto upustil a částku tu odevzdal zástupci vymáhající věřitelky. Z toho jde, že pohledávka vymáhající věřitelky byla manželkou dlužníkovou dobrovolně zaplacena k rukoum výkonného orgánu ve smyslu § 25 odstavec druhý a § 46 ex. ř., § 379 odstavec čtvrtý druhá věta j. ř., a návodu pro výkonné orgány I. díl 20 a 21. Nejde tudíž o skutečný exekuční výkon, o zabavení nebo odejmutí peněz v cestě exekuční ve smyslu § 261 ex. ř., nýbrž o dobrovolné zaplacení dluhu dlužníka vymáhajícímu věřiteli k rukoum výkonného orgánu, který jest oprávněn placení takové jménem vymáhajícího věřitele přijati a je kvitovati a má tedy dle zákona postavení jeho zmocnitele, § 25 odstavec druhý ex. ř., § 1412, 1424, 1426 obč. zák. Zaplacením takovým, stranami samovolně provedeným, jsou veškery úkony exekuční bezpředmětny a exekuční soud nemá již jiného úkolu, nežli strany o tom vyrozuměti, je-li toho třeba. Otázku, zda placeno bylo penězi dlužníka či osoby třetí a zda placení stalo se právem či neprávem, nepřísluší v exekučním řízení řešiti.

8. Zřízení akreditivu

Zřízení akreditivu není ještě placením.

NS Rv I 636/23, Vážný 3044

Z odůvodnění:

Pokud jde o dovolací důvod §u 503 čís. 4 c. ř. s., není správným názor dovolatelův, že zřízení akreditivu pro žalovanou firmu dle smlouvy ze dne 20. srpna 1918 u filiálky anglorakouské banky v P. a poukaz jeho na tuto banku, by žalované proti předložení duplikátu nákladního listu zboží, které tato žalobci odešle, zaplatila, bylo placením pohledávky žalované a že žalovaná, když si peníz u banky nevybrala, jej na bance nevymáhala, ocitla se s přijetím placení v prodlení, a není tudíž oprávněna závdavek zadržovati. Akreditiv, zřízený pro žalovanou, nebyl než poukazem dle §u 1400 a násl. obč. zák. a opravňoval tedy žalovanou, by požadovala na bance plnění, banku pak, když akreditiv přijala, zavazoval k placení. Placením však zřízení akreditivu dle §u 1402 obč. zák. nebylo, a rovněž nebyla žalovaná, majíc akreditiv, povinna zaplacení na bance vymáhati. Zaplacena pohledávka žalované byla by teprve skutečným jejím zaplacením (§ 1402 obč. zák.), a ježto se toto nestalo, kdyžtě banka žalované ani hotově nezaplatila ani jí peníze k dobru nepřipsala, není nárok žalobcův na vrácení závdavku opodstatněn (§ 1435 obč. zák.).

9. Placení směnkou

Předal-li kupitel prodateli ku „vyrovnání“ ve smlouvě „vykázaného“ nedoplatku kupní ceny směnku, jež byla hotova až na podpis prodatele jako vydatele, nastala tím přeměna dosavadního obecnoprávního dluhu ve dluh směnečnoprávní. Kupitel byl nadále oprávněn a povinen platiti pouze tomu, kdo se vykázal směnkou a s ním po případě ujednati, že na místo části směnečného dluhu nastupuje nový obecnoprávní dluh, knihovně zjištěný.

NS Rv I 1429/24, Vážný 4462

Z odůvodnění:

Jest nesporně zjištěno, že smlouvou trhovou ze dne 27. ledna 1923 bylo mezi tehdejšími prodateli Františkem Č-em a žalobkyní Marií Č-ovou a žalovanými jako tehdejšími kupiteli polovice domu ujednáno, že se zbytek kupní ceny 70 000 Kč vyrovnává směnkou, a že důsledkem toho žalovaní vydali a jako příjemci podepsali směnky znějící na 50 000 Kč a 20 000 Kč a je prodatelům odevzdali. Nižší soudy přezírají ve svém právním posouzení tuto skutečnost a odepírají jí jakýkoli právní význam, uvádějíce ve svých rozsudcích v podstatě, že tím nedošlo ku zrušení závazku ani zaplacením dle §u 1412 obč. zák., ani dáním na místo placení dle §u 1414 obč. zák. a že toto zrušení bylo by se mohlo státi jen skutečným placením dlužné částky k rukám oprávněných věřitelů, jímž byla co do polovice žalobkyně. K názoru tomu dospívají nižší soudy přes to, že v tomto směru námitka se strany žalobkyně výslovně ani vznesena nebyla, úvahou, že ony směnky nejsou vůbec směnkami, ježto na nich scházel podpis vydatelů, jimiž dle zjištění soudu měli býti oba prodatelé (čl. 4 a 36 směn. řádu). S názorem tímto souhlasiti nelze. Podpis vydatelův na směnce jest arciť podstatnou náležitostí směnky a nesmí scházeti, jde-li o uplatnění směnečnoprávního nároku ze směnky. Tím však není řečeno, že směnka, která ještě nevykazuje tohoto k platnosti nezbytného skripturního aktu, jest prostě právně bezvýznamným kusem papíru, jak nižší soudy za to mají. Zákon (směnečný řád) nepředpisuje, že se na směnku mají vepsati jednotlivé skripturní akty nebo zákonné náležitosti v určitém časovém sledu, a proto může také papír (směnečný blanket), jako směnka ještě nehotový, opatřený akceptem odevzdán býti k pozdějšímu vyplnění (podpisem vydatele) na ten způsob, že příjemce papíru může směnku vyplniti teprve tehdy, až dojde k tomu, by z ní vlastník směnky směnečnoprávní nárok uplatnil; tím nabývá samostatného, neodvolatelného, docela i zděditelného a přenositelného majetkového práva, vyplněním blanketu zříditi platnou směnku. Záleželo tedy jedině na prodatelích Františku C-ovi a na žalobkyni, by připojením podpisů svých nebo některého z nich jako vydatele z těchto akceptem žalovaných opatřených a jim k tomu účelu odevzdaných ještě nehotových směnek učinili směnky platné. Z toho, že to bylo právě v jejich možnosti jim plně a volně poskytnuté, vyplývá důsledně, že žalobkyně k této námitce, jíž ostatně ani neučinila, není ani právně legitimována, ježto tento nedostatek směnky nevzešel z příčin žalovaným na vrub přičítatelných a dle povahy věci takováto námitka příslušeti může především tomu, proti němuž se směnečnoprávní nárok činí. Je-li tomu tak, že žalovaní prodatelům předali ku „vyrovnání“ ve smlouvě „vykázaného“ nedoplatku kupní ceny, tudíž na místo placení tyto až na jejich vlastní podpis jako vydatelů hotové směnky, kterýžto podpis prodatelé mohli a směli kdykoliv do směnky vepsati, nelze na skutečnost tuto po právní stránce nazírati jinak, než že tím nastala, jak žalovaní právem uplatňují, přeměna dosavadního obecnoprávního dluhu (ze smlouvy kupní) za jeho současného zrušení ve dluh směnečnoprávní (§ 1376 obč. zák. a násl.) v ten rozum, že dluh ten neměl mezi stranami nadále pozůstávati z onoho původního právního důvodu, byl co do důvodu toho odevzdáním směnek zrušen („vyrovnán“) a měl nadále trvati a uspokojení dosíci jako dluh směnečnoprávní. V témž smyslu na věc nahlížela i strana žalující, jak patrno jest z dopisů jejího právního zástupce ze dne 1. září 1923 a 24. září 1923, dále z přípravného spisu jejího, v němž o sobě mluví jako o „spoluvlastnici“ směnky a uvádí, že vzhledem ku „zrušení“ směnky „trvá“ (tj. znovu obživla) původní pohledávka z kupní ceny. Touto přeměnou nastal arciť podstatně rozdílný stav v dlužním poměru; jako věřitelé pohledávek ustupovaly v pozadí osoby, které jimi dle původního právního důvodu byly a věřitelem pro žalované byl ten, kdo se jím držením směnky jako takový mohl vykázati, neboť od této přeměny byli žalovaní povinni i oprávněni platiti jen tomu, kdo se jím takto jako věřitel vykázal (čl. 39 směn. ř.), aniž jim bylo třeba kromě zlého úmyslu nebo hrubé nedbalosti tuto legitimaci zkoumati. Bylo naopak vnitřní věcí manželů Č-ových, aby se o vybrání této směnečné pohledávky mezi sebou srovnali, a příhody, které se potom mezi nimi k vůli jednání o rozvod udály, nemohou se dotýkati žalovaných. Hlásil-li se jim za tohoto stavu ostatně i s odvoláním se na majetkové uspořádání se žalobkyní František Č. jako nynější výhradný držitel směnky a věřitel této směnečné pohledávky a pokládal-li a uznával-li ho za držitele i věřitele směnky také notář, který veškeré tyto právní záležitosti jednak mezi žalovanými a manželi Č-ovými, jednak mezi těmito manželi navzájem projednával, jako plnomocník těchto směnky v uschování měl a je později přes odpor žalobkyně i Františku Č-ovi vydal, dlužno zajisté žalovaným přiznati, že mohli vším právem Františka Č-a pokládati za svého pravého věřitele. Zapravili-li tedy splátku na tento směnečný dluh k jeho rukám v ten rozum, že zbytek směnečné pohledávky 50 000 Kč byl dle vydaného o tom dluhopisu na koupeném domě jakožto obecnoprávní dluh pro Františka C-a zástavně pojištěn, a byly-li na to, třeba i nějaký čas později, jím směnky vráceny, zrušen byl touto novou přeměnou platně i tento směnečný dluh a nastoupil místo něho onen pro Františka Č-a dluhopisem upsaný knihovní dluh. V tuto skutečnost musí se vpraviti i žalobkyně, ovšem zůstává jí vyhrazeno, by si své domnělé právo pohledávala u těch, o nichž se domnívá, že neoprávněným použitím směnek ji v jejím nároku na podíl z této pohledávky zkrátili. Uvádí-li se v rozsudku první stolice, že ona úmluva nestala se proti současnému vrácení směnek a že směnky byly žalovaným teprve později Františkem Č-em vráceny, nemá to pro věc významu, neboť žádati vrácení směnek při jejich placení nebo jinakém vyrovnání jest právem dlužníků, a nepoužijí-li oni tohoto práva v důvěře, že jim směnka bude později vrácena, jde to jedině na jejich vrub a nebezpečí. Nikterak nelze však z toho dovozovati, jak se o to pokouší žalobkyně, že tím dluh z původního právního důvodu znovu pro ni obživl. Vzhledem na tento stav nebylo třeba v tomto sporu ani na místě zkoumati a rozhodovati o tom, zda majetkovou dohodou mezi manželi Č-ovými přešla polovice původní společné pohledávky na žalobkyni připadající právně na Františka Č-a čili nic a zda a pokud notář se proti této dohodě nebo příkazu jemu žalobkyni sdělenému zachoval, neboť v tomto sporu nelze otázky tyto s právním účinem proti těmto mimo spor stojícím osobám řešiti. Pro rozhodnutí rozepře stačilo zkoumati, zda žalobní nárok uplatněný jedině z původního svého právního důvodu jest po právu a dle toho, co bylo uvedeno, měla býti otázka tato vyřešena záporně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Judikatura k rekodifikaci - Zánik závazků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.