Everything, Everything

Úryvek z Malého prince od Antoina de Saint-Exupéryho je přeložen Zdeňkou Stavinohovou (Malý princ, Albatros, 2002). Všechna práva vyhrazena.

Produced by Alloy Entertainment, LLC

Vydáno ve spolupráci s Rights People, Londýn.

Copyright © Alloy Entertainment and Nicola Yoon, 2015

Interior Illustrations by David Yoon

Childhood diary entry hand-lettered by Mayrav Estrin

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-880-1

ISBN mobi 978-80-7462-901-3

Mému manželovi, Davidu Yoonovi, který mi ukázal, že mám srdce.

A také mé úžasné, nádherné dceři Penny, díky níž vím, jak je veliké.

„Tady je to mé tajemství. Úplně prostinké:

Správně vidíme jen srdcem.

Co je důležité, je očím neviditelné.“

-Antoine de Saint-Exupéry, Malý princ

BÍLÝ POKOJ

Přečetla jsem mnohem víc knih než vy. A je úplně jedno, kolik jste toho přečetli. Já jich přečetla víc. Věřte mi. Měla jsem čas.

V mém bílém pokoji s bílými stěnami a leskle bílými policemi jsou knihy jedinými věcmi, které jsou barevné. Všechny knihy jsou úplně nové a mají pevnou vazbu – žádné bacily prolezlé knížky z antikvariátu u mě neuvidíte. Přicházejí ke mně Zvenku, dekontaminované a vakuově zabalené v igelitovém obalu. Ráda bych viděla stroj, co to dělá. Představuju si, jak každá kniha jede po bílém pásu k hranatému bílému stanovišti, kde ji robotické bílé paže zbaví prachu, vydrhnou, nastříkají a jinak sterilizují tak dlouho, až je nakonec jisté, že jsou dostatečně čisté, abych je mohla dostat do rukou. Když ke mně dorazí nová kniha, mým prvním úkolem je rozbalit obal, což je proces, který si žádá nůžky a více než jeden zlomený nehet. Pak napíšu své jméno na vnitřní stranu obálky.

MAJITEL: Madeline Whittierová

Nevím, proč to dělám. Není tu nikdo jiný kromě mé matky, a ta nikdy nečte, a přes den u nás bývá ještě Karla, a ta nemá na čtení čas, protože neustále sleduje, jak dýchám. Jenom zřídkakdy mám návštěvu, takže neexistuje ani nikdo, komu bych mohla své knihy půjčovat. Neexistuje nikdo, komu bych musela připomínat, že ta či ona zapomenutá kniha v jeho – nebo její – knihovně je moje.

ODMĚNA PRO PŘÍPADNÉHO NÁLEZCE (viz dole):

Tato část zápisu mi trvá nejdéle a u každé knihy se liší. Někdy u odměn dost popustím uzdu své fantazie:

⁰ Piknik se mnou (Madeline) pod jasnou modrou letní oblohou na louce poseté vlčími máky, liliemi a kopretinami a se spoustou pylu.

⁰ Čaj se mnou (Madeline) v majáku uprostřed Atlantiku během hurikánu.

⁰ Potápění se mnou (Madeline) u Molokini a pozorování havajského ostence klínovitého neboli humuhumunukunukuapuáa.

Někdy odměny nejsou ale zdaleka tak fantaskní:

⁰ Společná návštěva (se mnou, Madeline) antikvariátu.

⁰ Procházka po venku se mnou (Madeline) kolem bloku a zpět.

⁰ Krátký rozhovor se mnou (Madeline) o čemkoli, co budete chtít, na mé bílé pohovce v mém bílém pokoji.

Někdy je odměna jen:

⁰ Já (Madeline)

SCID

Moje choroba je velmi, opravdu velmi vzácná. Jde o formu těžké kombinované imunodeficience, možná jste o ní slyšeli jako o nemoci dětí z bubliny.

V podstatě to znamená, že jsem alergická na svět. Cokoli mi může přivodit nějakou těžkou nemoc. Třeba nějaká chemická látka přidaná do čisticího přípravku, kterým by někdo utřel stůl a já bych se ho dotkla. Nebo něčí parfém. Exotické koření v nějakém jídle, které bych snědla. Mohla by to být jedna věc, nebo taky klidně všechny nebo žádná… nebo něco úplně jiného. Nikdo nezná spouštěče, ale následky známé jsou. Máma říkala, že když jsem byla mimino, málem jsem umřela. A tak mám takového SCID zaracha. Nevycházím z domu – už sedmnáct let jsem neopustila náš dům.

PŘÁNÍ K NAROZENINÁM

„Filmový večer nebo kreslící Aktivity? Nebo Knižní klub?“ obrací se na mě máma, zatímco mi na paži nafukuje rukávek na měření tlaku. O naší nejoblíbenější večerní hře – Fonetickém scrabblu – se nezmiňuje. Vzhlédnu a hned vidím, že se na mne její oči už usmívají.

„Scrabble,“ odpovídám.

Dokončí nafukování rukávu. Obvykle mi měří tlak a vyplňuje denní zdravotní zprávu Karla, moje celodenní ošetřovatelka, ale máma jí dala dneska volno. Mám narozeniny a to vždycky trávíme celý den spolu – jen my dvě.

Mamka si bere stetoskop, aby mi změřila tep. Její úsměv rychle mizí a nahrazuje ho vážnější výraz zkušené lékařky. To je tvář, kterou její pacienti vídají nejčastěji – lehce odtažitá, profesionální a zúčastněná. Říkám si, jestli je mámina tvář dokáže uklidnit.

Impulzivně ji letmo políbím na čelo, abych jí připomněla, že tohle jsem jenom já – její nejoblíbenější pacient, její dcera.

Otevře oči, usměje se a pohladí mě po tváři. Když se narodíte s nemocí, která vyžaduje neustálou péči, pak je nejspíš opravdu dost prima, že je vaše máma lékařka.

O pár vteřin později se na mě už máma upřeně dívá, jako by mi chtěla oznámit, že má špatné zprávy. „Dnes máš velký den. Tak proč si raději nezahrajeme něco jiného, abys měla šanci vyhrát? Co třeba Aktivity?“

Protože se normální Aktivity nedají hrát jen ve dvou lidech, vymyslely jsme si vlastní verzi. Říkáme jí Čestné aktivity: jedna osoba kreslí a druhá hádá. Když obrázek uhodnete, bod dostane ten druhý člověk.

Podívám se na mámu úkosem. „Ne! Zahrajeme si scrabble, a tentokrát vyhraju!“ prohlásím sebejistě, i když samozřejmě nemám ani tu nejmenší šanci. Za celé ty roky, kdy s mámou scrabble hrajeme, jsem ji ještě nikdy neporazila. Když jsme hrály naposledy, neměla jsem ale k výhře daleko. Nakonec mě ale stejně vyloženě rozdrtila.

„Tak fajn,“ zatřese máma lítostivě hlavou. „Cokoli, co chceš.“ A pak znovu zavře oči a zaposlouchá se do stetoskopu.

Zbytek dopoledne strávíme pečením mého tradičního narozeninového dortu – vanilkového piškotu s vanilkovou cukrovou polevou. Když korpus vychladne, potřu ho jen tenounkou vrstvou polevy, jenom tak, aby sotva pokryla dort. Já i máma jsme totiž lidi, co dávají přednost piškotu před polevou. Do polevy pak ještě namaluju osmnáct bílých sedmikrásek a boky ozdobím ornamentem připomínajícím bílé záclony.

„Dokonalost sama.“ Máma mi nakoukne přes rameno, když mám hotovo. „Úplně jako ty.“

Obrátím se k ní. Na tváři jí září široký, hrdý úsměv, ale oči má plné slz.

„Ty. Jseš. Fakt. Tragická,“ říkám a potřu jí špičku nosu bílou polevou, takže se rozesměje a zároveň rozpláče ještě víc. Máma většinou takto emocionální nebývá, ale vždycky když mám narozeniny, bývá veselá a uplakaná zároveň. A když je ona veselá a uplakaná, pak já bývám veselá a uplakaná taky.

„Já vím,“ odpoví a rozhodí bezmocně rukama, „jsem vyloženě patetická.“ Pak mě obejme a pevně stiskne. Polevu mám až ve vlasech.

Moje narozeniny jsou oním dnem v roce, kdy si obě nejsilněji uvědomujeme, že jsem nemocná. Je to tím, že vnímáme, jak běží čas. Další rok, kdy jsem byla nemocná, a na obzoru ani kapka naděje na uzdravení. Další rok, kdy jsem propásla všechny věci, které jsou pro všechny ostatní lidi v mém věku tak samozřejmé – nemám řidičský průkaz, nevím, co to je první polibek ani ples, ani první zlomené srdce a ani první drobná autonehoda. Další rok, kdy máma neznala nic jiného než práci v nemocnici a starost o mě. Každý jiný den v roce se všechny ty chybějící věci ignorují lehce – nebo přinejmenším snadněji

A letošek je ještě o něco těžší než loňský rok. Nejspíš kvůli tomu, že mám teď osmnáct. Technicky vzato jsem dospělá. Měla bych opustit domov, měla bych odjet na vysokou školu. Mamka by se měla obávat syndromu prázdného hnízda. Ale kvůli SCIDu nejedu nikam.

Po večeři dostanu od mámy nádhernou sadu akvarelových pastelek, které mám na seznamu svých přání už celou věčnost. Přesuneme se do obýváku a usadíme se na turka před konferenční stolek. I to je součást našeho narozeninového rituálu. Máma zapálí jedinou svíčku na dortu a já zavřu oči a něco si přeju. A pak svíčku sfouknu.

„Co sis přála?“ ptá se mě hned, jakmile otevřu oči.

Ve skutečnosti existuje samozřejmě jen jedno jediné přání: kouzelný lék, který by mi dovolil, abych se mohla rozběhnout ven jako nějaké divoké zvíře. Ale tohle přání nikdy nemívám, protože jde o něco zhola nemožného. Jako by si člověk přál, aby i ve skutečnosti existovali víly, draci a jednorožci. Místo toho si přeju něco, co je reálnější než úspěšná léčba. Něco, u čeho je mnohem menší pravděpodobnost, že pak budeme obě smutné.

„Světový mír,“ odpovídám.

O tři kusy snězeného dortu později se pouštíme do scrabblu. A nevyhraju. A ani se výhře nepřiblížím.

Máma použije všech sedm písmen a k S. položí POKALIPS.

„Co to je?“ nechápu.

„Apokalypsa,“ odpoví a v očích jí hrají veselé plamínky.

„Tak to teda ne, mami. V žádným případě. To ti nemůžu uznat.“

„Ale ano,“ odpoví jenom.

„Mami, ale potřebuješ ještě jedno A. Takže fakt ne.“

„Pokalips,“ pronese jen efektně a ukáže na písmena. „Vždyť to skvěle funguje.“

Vrtím hlavou.

„P O K A L I P S,“ trvá na svém a schválně to slovo vyslovuje co nejdůrazněji.

„Ach bože, ty jseš teda tvrdohlavá,“ pronesu nakonec a rozhodím rukama. „Tak teda jo, tak jo. Beru to.“

„Jóó!“ Máma vítězoslavně vymrští do vzduchu pěst, zasměje se a začne zapisovat svůj teď už zcela nepřekonatelný výsledek. „Ty jsi prostě tuhle hru nikdy nepochopila,“ obrací se na mě. „Je to v podstatě hra o schopnosti přesvědčit druhé, víš.“

Ukrajuju si další kousek dortu. „To nebylo o schopnosti přesvědčit druhé. To byl podvod.“

„To je totéž,“ opáčí a obě se rozesmějeme.

„Zítra mě můžeš porazit v Aktivitách,“ dodává ještě.

Po mé prohře se přesuneme na pohovku a pustíme si náš nejoblíbenější film – Mladého Frankesteina. Sledování tohoto filmu patří také k našemu narozeninovému rituálu. Položím si hlavu do mámina klína, máma mě hladí po vlasech a pak se smějeme stejným vtipům úplně stejným způsobem, jak se jim smějeme už spoustu let. Takže kol a kolem, tohle přece není špatný způsob, jak strávit osmnácté narozeniny.

STÁLE STEJNÉ

Když příští den ráno vchází do mého pokoje Karla, čtu si na bílé pohovce.

„Feliz cumpleanos!“ zvolá zpěvavě.

Odložím knihu a odpovídám: „Gracias.“

„Tak jaké byly narozeniny?“ zajímá se, zatímco si vybaluje věci ze zdravotnické tašky.

„Užily jsme si to.“

„Vanilkový dort s vanilkovou polevou?“

„Jasně.“

„Mladý Frankenstein?“

„Ano.“

„A tu hru jsi pak prohrála?“

„Jsme dost předvídatelný, co?“

„Ale prosím tě,“ odpovídá se smíchem. „Já vám jen závidím, že jste s mámou taková zlatíčka.“

Zvedne můj včerejší zdravotní záznam, rychle projede pohledem mámina měření a přidá k němu další list. „Rosa na mě v poslední době nemá vůbec čas.“

Rosa je Karlina sedmnáctiletá dcera. Podle Karly si byly hodně blízké, dokud se do hry nedostali kluci a hormony. Nedovedu si vůbec představit, že by se něco takového mohlo stát mně a mámě.

Karla se usadí vedle mě na pohovku a já k ní přistrčím paži, aby mi mohla natáhnout límec na měření tlaku. Očima sklouzne ke knize.

„Zase Růže pro Algernon? Copak u té knihy pokaždé nepláčeš?“

„Jednoho dne nebudu. A chci si být jistá, že přesně ten den ji budu číst.“

Zvedne oči v sloup a vezme mě za ruku.

S tou knihou jsem to jen tak bezmyšlenkovitě pleskla, ale vlastně mě napadá, jestli to tak opravdu není.

Třeba skutečně doufám, že jednoho dne, někdy, se věci změní.

ŽIVOT JE KRÁTKÝ™

Recenze s prozrazením zápletky od Madeline

RŮŽE PRO ALGERNON OD DANIELA KEYESE

Prozrazení zápletky. Pozor! Algernon je myš. A umře.

INVAZE VETŘELCŮ, ČÁST 2.

Jsem právě u toho místa, kdy Charliemu dochází, že osud myši může být jeho vlastním osudem, když zvenku zaslechnu hřmotný, rachotivý zvuk. Okamžitě se v duchu přesunuju do vesmíru a vidím, jak vysoko v nebi nad námi pluje obří mateřská kosmická loď.

Dům se otřese a knížky na polici se zachvějí. Dunění doplňuje i jakýsi pískavý zvuk – a já už vím, co to je. Náklaďák. Nejspíš sem zajel omylem, říkám si v duchu, abych rovnou předešla jakémukoli zklamání. Zřejmě jen špatně odbočil cestou na úplně jiné místo.

Jenomže pak motor utichá. Dveře se otevřou a zavřou. Uběhne chvilka, pak další, a pak se ozve melodický ženský hlas: „Vítejte všichni v našem novém domově!“

Karla na mě několik vteřin upřeně zírá. Vím, co si myslí.

Děje se to znovu.

UVÍTACÍ VÝBOR

„Karlo,“ říkám, „nebude to jako posledně. Už mně není osm.“

„Chci, abys mi slíbila,“ začne větu, ale to už stojím u okna a rozhrnuju závěsy.

Nejsem ale připravená na kalifornské slunce. Nejsem připravená na horké slunce vysoko na obloze, rozžhavené doběla na pozadí do bíla vyšisovaného nebe. Úplně jsem oslepla. Pak se ale bílý opar před mýma očima začíná rozpouštět. Všechno kolem jako by mělo svatozář.

Vidím nákladní auto a siluetu starší ženy – to je určitě matka. U zadní strany náklaďáku vidím staršího muže – otce. A vidím dívku, možná o něco málo mladší, než jsem já – dcera.

A pak uvidím jeho. Je vysoký, štíhlý a oblečený je celý v černém: má černé tričko, černé džíny, černé tenisky a černou kšiltovku, která mu zakrývá všechny vlasy. Jeho bledost je až bělavá a jeho ostře hranatá tvář je jen lehce medově opálená. Seskakuje z korby a pluje příjezdovou cestou – pohybuje se tak, jako by na něj zemská přitažlivost působila úplně jinak než na nás ostatní. Pak se zastaví, nakloní hlavu na stranu a upřeně se zadívá na svůj nový dům, jako by to byla nějaká skládačka.

Po pár vteřinách se začne lehounce pohupovat na špičkách nohou. Pak vyrazí vpřed a těch pár metrů sprintuje k přední straně domu. Skočí na okenní římsu, vteřinku dvě se na ní zhoupne a pak seskočí zpátky s nahrbenými zády.

„Paráda, Olly,“ ozve se jeho matka.

„Copak jsem ti neříkal, abys toho už nechal?“ zavrčí na něj otec.

Chlapec si ani jednoho nevšímá a vyčkává celý skrčený.

Přitisknu otevřenou dlaň na okenní sklo a jsem skoro tak zadýchaná, jako bych ten atletický kousek udělala sama. Přejedu očima od něj ke zdi, pak na parapet a pak se znovu zadívám na něj. Už se nekrčí. Zírá na mě. Naše oči se setkají. Hlavou mi prolétne myšlenka, co asi v mém okně vidí – divnou holku v bílém, která na něj upřeně zírá. Usměje se na mě a jeho tvář už vůbec není ztuhlá a přísná. Pokouším se mu úsměv oplatit, ale jsem tak zmatená, že místo toho se na něj spíš ušklíbnu.

MŮJ BÍLÝ MÍČ

Tu noc se mi zdálo, že dům dýchá společně se mnou. Vydechnu, stěny se začnou smrskávat jako propíchnutý míč a dům mě pomalu rozmačkává. Nadechnu se a zdi se zase roztáhnou. Jeden jediný další nádech a můj život konečně, konečně exploduje.

SOUSEDSKÁ HLÍDKA

DENNÍ ROZVRH JEHO MÁMY

6.35 – Objevuje se na verandě s hrnkem naplněným něčím horkým. Že by káva?

6.36 – Zírá na prázdnou parcelu na opačné straně ulice a upíjí z hrnku. Čaj?

7.00 – Vrací se do domu.

7.15 – Zpátky na verandě. Loučí se s manželem polibkem. Dívá se, jak odjíždí.

9.30 – Zahrada. Hledá, nachází a vyhazuje cigaretové nedopalky.

13.00 – Odjíždí. Pochůzky?

17.00 – Přesvědčuje Karu a Ollyho, aby se pustili do domácích prací „dřív, než se otec vrátí“.

DENNÍ ROZVRH KARY (SESTRA)

10.00 – Vypochoduje ven v černých vysokých botách a chlupatém hnědém županu.

10.01 – Kontroluje mobil. Dostala spoustu zpráv.

10.06 – Vykouří tři cigarety v zahradě mezi našimi domy.

10.20 – Vykope špičkou boty díru a pohřbí v ní cigaretové mrtvolky.

10.25 – 17.00 Píše textovky nebo telefonuje.

17.25 – Domácí práce.

DENNÍ ROZVRH JEHO OTCE

7.15 – Odchází z domu.

18.00 – Přijíždí z práce.

18.20 – Sedí na verandě s drinkem č.1.

18.30 – Vrací se do domu na večeři.

19.00 – Zpět na verandě s drinkem č. 2.

19.25 – Drink č. 3.

19.45 – Začíná řvát na rodinu.

22.35 – Přestává řvát na rodinu.

OLLYHO DENNÍ ROZVRH

Nepředvídatelný.

MOJE TAJNÉ POZOROVÁNÍ

Jeho rodina mu říká Olly. Tedy vlastně jeho sestra a máma mu říkají Olly. Jeho otec ho oslovuje Olivere. Olivera pozoruju nejvíc. Má pokoj v druhém patře, téměř přesně naproti mému pokoji a má skoro neustále roztažené závěsy.

Někdy spí až skoro do dvanácti. Jindy pokoj stihne opustit dřív, než se probudím, abych mohla začít s pozorováním. Většinou se ale budí v devět, vstane z postele a vyleze jako Spiderman po dřevěném obložení domu nahoru na střechu. Pobude tam tak hodinu a pak se nohama napřed spustí zpět do svého pokoje. I když jsem se maximálně snažila, nedokázala jsem zjistit, co tam nahoře dělá.

Jeho pokoj je až na postel a prádelník v podstatě prázdný. Krabice ze stěhování jsou stále nevybalené a naskládané na sobě u dveří. Nemá v pokoji žádnou výzdobu kromě jediného plakátu na film, co se jmenuje Jump London. Našla jsem si ho na webu a je to film o parkouru, což je taková pouliční akrobacie, čímž se taky vysvětlují všechny ty bláznivé kousky, co dělá. Čím víc ho sleduju, tím víc chci o něm vědět.

MENTEUSE

aneb jak se řekne lhář francouzsky?

Zrovna jsem si sedla ke stolu, abych se navečeřela. Máma mi položila do klína látkový ubrousek a nalila do mé a pak Karliny sklenice vodu. Páteční večeře bývají u nás doma speciální. Dokonce i Karla u nás zůstává a místo se svou rodinou večeří s námi.

Všechno na páteční večeři bývá francouzské. Ubrousky jsou z bílé látky a v každém cípu mají vyšitý stylizovaný květ lilie. Příbory jsou francouzské, starodávné a bohatě zdobené. Dokonce máme solničku a pepřenku ve tvaru miniaturní La tour Eiffel. Samozřejmě že se podává jídlo, které zohledňuje moji alergii – máma vždycky uvaří svou verzi cassouletu – tedy něčeho jako francouzský guláš s kuřecím a kachním masem, klobáskami a bílými fazolemi. Byl to nejoblíbenější pokrm mého táty, než umřel. Pro mne máma uvaří jen bílé fazole v kuřecím vývaru.

„Madeline,“ obrátí se máma na mě, „pan Waterman mi říkal, že jsi pozadu se svým architektonickým projektem. Je všechno v pořádku, holčičko?“

Její otázka mě překvapí. Vím, že mám zpoždění, ale protože je to vůbec poprvé, co se mi to stalo, nějak mi nedošlo, že mé studium tak pozorně sleduje.

„Je to moc náročné?“ ptá se starostlivě, zatímco mi naběračkou nalévá do talíře cassoulet. „Chceš, abych ti našla nového učitele?“

„Oui, non, et non,“ odpovídám postupně na všechny její otázky. „Všechno je v pohodě. Odevzdám to zítra, slibuju. Jen jsem nějak ztratila pojem o čase.“

Máma přikývne a začne mi krájet a mazat máslem kousky křupané bagety. Vím, že se mě chce zeptat na něco jiného. Dokonce vím, na co se chce zeptat, ale bojí se mé odpovědi.

„Je to ten nový soused?“

Karla na mě ostře pohlédne. Nikdy jsem ještě mámě nelhala. Nikdy jsem k tomu neměla důvod a myslím, že vlastně ani nevím, jak se to dělá. Ale cosi mi nakonec napoví, co mám udělat.

„Jen jsem nějak moc četla. Však víš, jak to mám, když mám rozečtenou dobrou knížku.“ Snažím se znít co nejpřesvědčivěji. Nechci, aby si dělala starosti. Má se mnou už tak jako tak dost trápení.

Jak se řekne „lhář“ francouzsky?

„Nemáš hlad?“ ptá se mě máma o pár minut později a přitiskne mi hřbet ruky na čelo.

„Horečku nemáš,“ prohlásí a nechá mi ruku na čele o chvilku déle.

Než ji stihnu ujistit, že je všechno v pořádku, ozve se domovní zvonek. To se u nás stává tak zřídka, že ani nevím, co si o tom mám myslet.

Zvonek zvonu zazvoní.

Máma se napůl zvedne ze židle.

Karla se postaví úplně.

Zvonek se ozve potřetí. Bez zjevné příčiny se usměju.

„Chcete, abych šla otevřít?“ ptá se Karla mámy.

Máma jen mávne zamítavě rukou. „Ty tady zůstaň!“ říká mi.

Karla si stoupne za mne a lehce mi přitiskne dlaně na ramena. Vím, že bych měla zůstat sedět. Vím, že se to ode mě čeká. Jistěže vím, co bych měla udělat, ale z nějakého důvodu dneska nemůžu. Musím vidět, kdo to je, i kdyby to byl jen nějaký náhodný okolojedoucí.

Karla se dotkne mé paže. „Tvoje máma jasně řekla, že tu máš zůstat.“

„Ale proč? Je až moc opatrná. A navíc stejně nikomu nedovolí, aby šel dál, až za předsíň s čističkou vzduchu.“

Karla stisk povolí a já už spěchám chodbou ke vstupním dveřím. Ona mě následuje v těsném závěsu.

Vzduchová komora je malá izolovaná místnůstka hned za vstupními dveřmi. Je vzduchotěsná, takže když se dveře otevřou, nemůže do domu vniknout žádné potenciální nebezpečí. Přitisknu ucho na dveře. Napřed přes hučení vzduchových filtrů nic neslyším, ale pak přece jen zaslechnu něčí hlas.

„Moje máma vám posílá bábovku.“ Hlas je hluboký, sametový a rozhodně v něm slyším pobavený tón. Mozek mi chvíli zpracovává slovo „bábovka“ a já se pokouším představit, jak ta věc vypadá. Pak mi ale hned dochází, kdože to vlastně stojí před našimi dveřmi. Olly.

„S máminou bábovkou se to ale má tak, že není úplně nejlepší. Je příšerná. Vlastně nejedlá, téměř nezničitelná. To ale jen mezi náma dvěma.“

Další nový hlas. Dívčí. Jeho sestry? „Pokaždé když se přestěhujeme, poručí nám, abychom ji zanesli sousedům.“

„Ach. Hm… to je tedy překvapení! A je to moc pěkné. Tak jí prosím vás za mě poděkujte, ano?“

Není možné, aby složení bábovky bylo řádně prozkoumané, takže i přes dveře cítím, že se máma snaží přijít na to, jak by jim měla vysvětlit, že si tu bábovku vzít nemůže – a přitom jim nemusela říct pravdu o mém stavu.

„Je mi to moc líto, ale já ji nemůžu přijmout.“

Následuje chvíle zaraženého ticha.

„Takže vy chcete, abysme ji odnesli zase domů?“ ptá se Olly nevěřícně.

„Tak to je teda ale dost nezdvořilý,“ pronese Kara. Zní naštvaně a rezignovaně, jako by to rozčarování vlastně čekala.

„Je mi to líto,“ zopakuje máma. „Je to komplikované. A já se moc omlouvám, protože od vás a vaší matky je to opravdu velmi milé. A že jí vážně moc děkuju.“

„Je vaše dcera doma?“ ozve se ještě dost hlasitě Olly, dřív než máma stačí zavřít dveře. „Říkali jsme si, že by nám to tady mohla ukázat.“

Zrychluje se mi tep a cítím, jak mi srdce buší do hrudního koše. Opravdu se zrovna zeptal na mě? Ještě nikdy v životě mě žádný cizí člověk nenavštívil. Kromě mámy, Karly a mých učitelů svět v podstatě ani neví, že existuju. Jasně – existuju online. Mám kamarády na webu a knižní recenze na Tumblru, ale to není to stejné, jako když jste člověk z masa a kostí, kterého můžou navštívit neznámí kluci s bábovkou v ruce.

„Promiňte, to ale ona nemůže. Takže vítejte v naší čtvrti a ještě jednou děkuji.“

Domovní dveře se zavřou a já ustoupím od dveří a čekám na mámu. Musí zůstat v komoře tak dlouho, dokud filtry nevyčistí cizí vzduch. Za minutu vstupuje do domu. Chvíli jí trvá, než si mě všimne, protože zůstane stát na místě s hlavou mírně skloněnou a očima zavřenýma.

„Promiň,“ řekne, aniž ke mně vzhlédne.

„Jsem v pohodě, mami. Netrap se tím.“

Po tisící si znovu uvědomím, jak je pro ni moje nemoc náročná. Tenhle svět je ten jediný, který znám, ale ona měla přede mnou bratra a taky mého tátu. Cestovala a hrála fotbal. Měla normální život, který nezahrnoval čtrnáctihodinovou klauzuru s nemocnou dcerou denně.

Obejmu ji a nechám se objímat dalších pár minut. Ona si bere tohle rozčarování mnohem víc než já.

„Vynahradím ti to,“ říká mi.

„Nemáš mi co vynahrazovat.“

„Miluju tě, srdíčko.“

Vrátíme se do jídelny a převážně v tichosti rychle dojídáme večeři. Pak Karla odejde a máma se mě zeptá, jestli ji chci porazit v Aktivitách. Řeknu jí, že to necháme na jindy. Nemám na stolní hry náladu.

Místo toho jdu do svého pokoje a cestou si představuju, jak asi taková bábovka chutná.

ODMÍTNUTÍ

V pokoji se hned hrnu k oknu. Otec se vrátil z práce a něco není v pořádku, protože je naštvaný a očividně se jeho zlost stupňuje. Vytrhne bábovku Kaře z rukou a hodí ji prudce po Ollym. Olly je ale neuvěřitelně hbitý a šikovný. Uskočí a koláč dopadne na zem. Bábovce se nic nestane, ale talíř se na štěrku roztříští, což otce rozzuří ještě víc.

„Ukliď to! Okamžitě to ukliď!“ zařve a dusá do domu. Ollyho máma jde za ním. Kara směrem k Ollymu zavrtí hlavou a řekne něco, co způsobí, že Olly svěsí ramena. A pak tam jen pár minut stojí s pohledem upřeným na bábovku. Poté zmizí v domě a vrací se s lopatkou a smetáčkem. A pustí se do až zbytečně pomalého úklidu střepů.

Když má hotovo, vyleze i s bábovkou na střechu a až víc než po hodině ho vidím, jak sklouzne oknem do svého pokoje.

Schovám se na svém obvyklém místě za závěsem, ale pak najednou cítím, že se už dál schovávat nechci. Rozsvítím a vrátím se k oknu. Ani se neobtěžuju s hlubokým nádechem. Nepomohlo by to. Roztáhnu úplně závěsy a vidím, že on už stojí u okna a upřeně se na mě dívá. Neusmívá se. Nezamává mi. Místo toho zvedne ruku a spustí rolety.

PŘEŽITÍ

„Jak dlouho ještě budeš tak apaticky bloumat po domě?“ ptá se mě Karla. „Už to trvá celý týden.“

„Já tady nebloumám,“ bráním se, byť to není úplně pravda. Od Ollyho odmítavé reakce v okně se zase cítím tak, jak jsem se cítila jako malá. Připomnělo mi to, proč jsem si nakonec přestala okolního světa zcela všímat.

Jenomže vrátit se ke starému způsobu života je obtížné, když neustále slyším zvenku nějaké zvuky. Všímám si věcí, kterých jsem si předtím skoro nevšímala. Slyším, jak vítr rozechvívá stromy. Slyším po ránu cvrlikat ptáky. Vidím protáhlé obdélníky slunečního světla, které během dne proklouznou zavřenými okenicemi a roztahují se po celém pokoji. Můžete podle nich určovat, kolik je hodin. Ať se snažím od světa izolovat sebevíc, vypadá to, že je neuvěřitelně odhodlaný ke mně tak jako tak proniknout.

„Čteš pořád dokola pět stejných stránek už několik dní,“ říká mi Karla a pohodí hlavou směrem k Pánu much.

„No, taky je to hrozná knížka.“

„Měla jsem za to, že je to klasika.“

„Je to příšerný. Většina těch kluků je hrozná a nemluví o ničem jiným, než je lovení zvířat a zabíjení prasat. Ještě nikdy v životě jsem neměla takovou chuť na slaninu!“

Karla se sice zasměje, ale vidím, že se do smíchu musí nutit. Sedí vedle mě na pohovce a zvedne mi nohy do svého klína. „Povídej!“ vyzve mě.

Odložím knihu a zavřu oči. „Chci, aby se odstěhovali,“ přiznám se. „Předtím to bylo snazší.“

„Co bylo snazší?“

„Nevím. Být mnou. Být nemocná.“

Stiskne mi nohu. „Poslouchej mě, ano? Jsi ten nejsilnější, nejstatečnější člověk, co znám. A opravdu mi věř!“

„Karlo, nemusíš –“

„Pšt! Poslouchej, co říkám! Přemýšlela jsem o tom. Všimla jsem si, že tě ta nová situace trápí, ale jsem si jistá, že budeš zase v pořádku.“

„Já si teda tak jistá nejsem.“

„To vůbec nevadí. Já si můžu být jistá za nás obě. Jsme tady v domě spolu už patnáct let, takže opravdu vím, o čem to mluvím. Když jsem tady začínala, byla jsem přesvědčená, že je jen otázkou času, kdy z toho všeho začneš trpět depresí. A jedno léto se to málem stalo. Bylo to hodně blízko, ale nakonec k tomu přece jen nedošlo. Každý den vstaneš a něco nového se naučíš. Každý den si najdeš něco, díky čemu můžeš být šťastná. Každý den máš pro mě schovaný úsměv. Děláš si větší starosti o svou matku než o sebe.“

Myslím, že Karla ještě nikdy v životě neřekla tolik slov najednou.

„Moje Rosa,“ pokračuje, ale rychle se zarazí. Opře se o polštář a zavře oči. Očividně něco prožívá, ale o co přesně jde, netuším. „Moje Rosa by se od tebe mohla pár věcí naučit. Co jí můžu dát, to má, ale ona si stejně myslí, že nemá nic.“

Usměju se pro sebe. Jistě, Karla si na dceru stěžuje, ale je mi jasné, že ji stejně rozmazluje, jak jen může.

Otevře oči a ať už ji trápilo cokoli, je vidět, že to přešlo. „Vidíš, to je ten tvůj úsměv,“ prohodí a poklepe mi zlehka na nohu. „Život je těžký, zlato. Každý si svou cestu ale najde.“

ŽIVOT JE KRÁTKÝ

Recenze s prozrazením zápletky od Madeline

PÁN MUCH OD WILLIAMA GOLDINGA

Prozrazení zápletky. Pozor!: Kluci jsou primitivní divoši.

PRVNÍ KONTAKT

Po dalších dvou dnech už si nepřipadám tak apatická. I když slyším, že se venku něco děje, daří se mi lépe si sousedů nevšímat. Ležím na pohovce a stále trčím u Pána much. Naštěstí se už ale blížím ke konci. Ralph je právě na pláži a čeká ho násilná smrt. Jsem už natěšená, že tu knihu konečně dočtu a budu se moct pustit do něčeho jiného, že ten zvuku napřed ani nevnímám. Jenomže za pár minut se to bouchnutí ozývá znovu, tentokrát už silněji. Odložím knihu a zaposlouchám se. Třetí bouchnutí, čtvrté a pak i páté v rychlém sledu. Něco dopadá na sklo mého okna. Že by kroupy? Než si to stačím rozmyslet, už stojím u okna a roztahuju závěsy.

Ollyho okno je otevřené dokořán, rolety jsou vytažené a světlo v pokoji zhasnuté. Na jeho parapetu sedí nezničitelná bábovka s vyvalenýma očima, které zírají přímo na mě. Bábovka se třese a pak se naklání dopředu, jako by měřila vzdálenost k zemi. Pak se zase vrací na místo a znovu se třese. Snažím se ve ztemnělém pokoji zahlédnout Ollyho, jenomže bábovka najednou vyskočí z parapetu a vrhá se dolů.

Jen zalapám po dechu. Ta buchta právě spáchala sebevraždu? Natahuju krk z okna, abych se mohla podívat, jak to s ní dopadlo, ale venku je už moc velká tma a není nic vidět.

Jenomže pak ozáří bábovku kužel světla z baterky. Je to neuvěřitelné, ale bábovce stále nic není. Z čeho je ta věc vyrobená?! Je nejspíš opravdu dobře, že jsme se ji nepokusili ochutnat.

Světlo rychle zhasíná. Stihnu ještě zahlédnout Ollyho paži a ruku zahalené do černé látky a baterku, která bleskově zmizí v pokoji. Zůstanu stát ještě pár minut u okna a dívám se a čekám, až se Olly vrátí. On se ale nevrátí.

NOC DRUHÁ

Zrovna se chystám uvelebit do postele, když se opět ozve stejné bouchnutí. Tentokrát jsem však rozhodnutá, že ho budu ignorovat. A taky to dodržím. Ať už chce po mně cokoli, stejně to nemůžu. Je snazší nevědět.

Nejdu k oknu tu noc a nejdu k němu ani tu další.

NOC ČTVRTÁ

Nedokážu to vydržet. Vykukuju z okna za cípkem závěsu.

Bábovka sedí na parapetu a půlku jejího těla pokrývají náplasti a obvazy. Po Ollym nikde ani vidu ani slechu.

NOC PÁTÁ

Bábovka sedí na stole vedle okna. Leží na něm ještě sklenka na martini naplněná zelenou tekutinou, balíček cigaret a lékovka s obrázkem lebky a zkřížených hnátů. Další pokus o sebevraždu?

Po Ollym nikde ani vidu ani slechu.

NOC ŠESTÁ

Bábovka leží na bílém prostěradle. Plastová láhev je připevněna vzhůru nohama na čemsi, co vypadá jako šatní ramínko a visí nad buchtou. Z lahve vede k bábovce šňůrka – vypadá to jako kapačka. U stolu se objevuje Olly v bílém plášti a se stetoskopem na krku. Dívá se zachmuřeně na bábovku a poslouchá její tep. Nejraději bych se rozesmála, ale zakážu si to. Olly zvedne hlavu a s vážným výrazem na tváři zavrtí hlavou. Potlačím úsměv, zatáhnu závěsy a odcházím od okna.

NOC SEDMÁ

Řekla jsem si sice, že se nepodívám, ale jak se ozvala první rána, už stojím u okna. Olly má na sobě černý župan a na krku mu visí obrovský stříbrný kříž. Předvádí, jak uděluje bábovce poslední pomazání.

Nedokážu se udržet. Rozesměju se a směju se a směju. Olly vzhlédne a úsměv mi vrátí. Pak si vytáhne z kapsy černý značkovač a na okno napíše:

PRVNÍ KONTAKT, ČÁST DRUHÁ

Od: Madeline F. Whittierová

Komu: genericuser033@gmail.com

Předmět: Ahoj

Odesláno: 4. června, 20.03

Ahoj. Nejspíš bychom se měli představit, ne? Jmenuju se Madeline Whittierová, ale to už víš z mé e-mailové adresy. Jak se jmenuješ ty?

Madeline Whittierová

P. S.: Nemáš se za co omlouvat.

P. P. S: Z čeho že je ta bábovka upečená?

Od: genericuser033

Komu: Madeline F. Whittierová [madeline.whittierova@gmail.com]

Předmět: RE: Ahoj

Odesláno: 4. června, 20.07

madeline whittierová. jseš teda příšerná špionka jestli ti ještě nedošlo jak se jmenuju. moje sestra a já jsme se s tebou pokoušeli minulý týden setkat ale tvoje máma o tom nechtěla ani slyšet. fakt nevím co v té bábovce je. že by šutry?

Od: Madeline F. Whittierová

Komu: genericuser033@gmail.com

Předmět: Re: Re: Ahoj

Odesláno: 4. června, 20.11

Ahoj,

recept na bábovku:

3 hrnky cementové směsi

1 ¼ hrnku jemně pomletých pilin

1 hrnek štěrku (různých velikostí kvůli rozmanitosti chutí)

½ lžičky soli

1 hrnek vteřinového lepidla

2 kostky másla

3 lžičky ředidla

4 velká vejce (pokojové teploty)

POSTUP:

Rozehřejte troubu na 250 °C

Vymažte formu na bábovku

Bábovka:

1. Ve středně velké míse smíchejte cementovou směs, sůl a štěrk.

2. Ve velké míse prošlehejte máslo, lepidlo, ředidlo a vejce. Pozor, abyste směs nepřemíchali.

3. Postupně, v malých dávkách, vmíchejte všechny suché ingredience.

4. Nalijte těsto do formy.

5. Pečte tak dlouho, dokud nelze zapíchnutou špejli z bábovky vyndat.

Nechejte vychladnout na mřížce.

Poleva:

1. Prošlehejte piliny a dostatečné množství vody tak, aby vznikla hustá, ale stále tekutá poleva.

2. Položte mřížku na kus pečicího papíru (kvůli snazšímu úklidu).

3. Polijte bábovku polevou a před podáváním nechejte ztuhnout.

(Pro 0 osob)

Madeline Whittierová

P.S.: Nejsem špionka!

PRVNÍ KONTAKT, ČÁST TŘETÍ

Středa, 20.15

Olly: chtěl jsem ti odepsat ale vidím že jsi online. tím receptem jsi mě odbourala. copak v celých dějinách špionství existoval nějakej špion kterej by přiznal že je špion? podle mýho teda ne. jmenuju se Olly a jsem rád že jsme se seznámili.

Olly: co znamená to „f“ ve tvým jméně?

Madeline: Furukawa. Moje máma je 3. generace japonských Američanů. Jsem poloviční Japonka.

Olly: a ta druhá polovina?

Madeline: Afroameričanka.

Olly: říkají ti madeline furukawo whittierová ještě nějak jinak nebo se čeká že ti budu říkat madeline furukawo whittierová?

Madeline: Nemám žádnou přezdívku. Všichni mi říkají Madeline. Máma mi někdy říká zlato nebo beruško. To se počítá?

Olly: jasně že se to nepočítá. a nikdo ti neříká třeba maddy mad nebo maddy mat pat? já ti něco vyberu.

Olly: budeme kámoši

Čtvrtek, 20.19

Madeline: Když tedy budeme kámoši, mám pár dotazů: Odkud jseš? Proč nosíš pořád kšiltovku? Máš divnej tvar lebky? Proč nosíš jenom černý oblečení? A související dotaz: Víš, že je k dostání i oblečení jiný barvy? Mám pár návrhů, kdybys potřeboval. Co děláš na střeše? Co to máš za tetování na pravý paži?

Olly: Mám pro tebe odpovědi. jsme odevšad ale hlavně z východního pobřeží. než jsme se sem přestěhovali oholil jsem si hlavu (velká chyba). ano. v černý jsem super sexy. ano. nepotřebuju, díky. nic. čárovej kód

Madeline: Co máš proti velkým písmenům a normální interpunkci?

Olly: kdo říká že proti nim něco mám

Madeline: Musím jít. Promiň!

Pátek, 20.34

Olly: takže jakýho máš zaracha?

Madeline: Nemám zaracha. Proč si myslíš, že mám zaracha?

Olly: no něco tě včera přinutilo aby ses v rychlosti odpojila. hádám že tvoje máma. věř mi že o domácích zákazech vím všechno. a nikdy nevycházíš z domu. co tu jsme neviděl jsem tě venku ani jednou.

Madeline: Promiň. Nevím, co mám říct. Nemám žádný zákazy, ale nemůžu odejít z domu.

Olly: to je teda tajemný. jseš duch? to si ostatně myslím od toho dne co jsme se nastěhovali a já tě uviděl v okně. a s mým štěstím by mě nepřekvapilo kdyby pěkná holka odvedle nebyla živá.

Madeline: Tak napřed jsem špionka a teď ještě duch!

Olly: nejseš duch? takže pohádková princezna. která? popelka? když opustíš dům změníš se na dýni?

Olly: nebo šípková růženka? máš taky dost dlouhý vlasy. spusť si je z okna a já po nich vylezu a zachráním tě.

Madeline: To mi teda přišlo vždycky dost nepraktický a bolestivý, nemyslíš?

Olly: to jo. takže ani popelka ani šípková růženka. takže sněhurka. tvoje macecha tě zaklela takže nemůžeš opustit dům a svět se nikdy nedozví jak jseš hezká.

Madeline: Ta pohádka je o něčem jiným. Víš, že v původní verzi nešlo o macechu, ale o zlou matku? Věřil bys tomu? A taky v ní nebyli žádní trpaslíci. Zajímavý, že?

Olly: ne. rozhodně ne

Madeline: Nejsem princezna.

Madeline: A nepotřebuju zachránit.

Olly: to je oukej. taky nejsem princ.

Madeline: Ty si myslíš, že jsem pěkná?

Olly: na pohádkovou princeznu co je zároveň duch a špionka? rozhodně

Sobota, 20. 01

Olly: čím to že se nikdy nepřipojíš před 8?

Madeline: Většinou nejsem do tý doby sama.

Olly: někdo s tebou celej den je?

Madeline: Prosím tě, co kdybychom o tom nemluvili? Šlo by to?

Olly: jsem zvědavější a zvědavější madeline whittierová

Neděle, 20. 22

Olly: zahrajeme si hru. rychle. pět nejoblíbenějších. kniha. slovo. barva. špatná vlastnost. osoba

Olly: tak pohyb, pohyb. piš rychleji děvče. nemysli a prostě to napiš.

Madeline: Nojonojo. Malý princ. Pofiderní. Tyrkysová. Nemám špatný vlastnosti. Moje máma.

Olly: každej má nějaký špatný vlastnosti.

Madeline: Já ne. Proč? Kolik jich máš ty?

Olly: dost na to abych si mohl vybrat svou nejoblíbenější.

Madeline: Ok a teď ty.

Olly: totéž?

Madeline: Ano.

Olly: pán much. makabrózní. černá. krádeže stříbra. moje ségra

Madeline: Uá! Pán much? Myslím, že se dál už nemůžeme přátelit. Ta knížka je příšerná.

Olly: co je na ní tak příšernýho?

Madeline: Všechno!

Olly: tobě se nelíbí jenom kvůli tomu že je pravdivá

Madeline: Co je pravdivý? Kdyby to bylo jen na nás, tak bychom se pozabíjeli navzájem?

Olly: jo

Madeline: Fakt tomu věříš?

Olly: ano

Madeline: Já teda ne. V žádným případě.

Madeline: Kradeš fakt stříbro?

Olly: měla bys vidět moji sbírku lžiček

Pondělí, 20.07

Olly: cos udělala že máš takovýho zaracha?

Madeline: Nemám zaracha a nechci o tom mluvit.

Olly: je v tom nějakej kluk?

Olly: jseš zbouchnutá? máš kluka?

Madeline: Kriste pane, jseš blázen! Nejsem těhotná a nemám kluka. Jakej typ holky podle tebe jsem?

Olly: tajuplná

Madeline: Ty sis celý den opravdu myslel, že jsem těhotná?

Madeline: Fakt že jo?

Olly: napadlo mě to. jednou nebo dvakrát nebo patnáctkrát

Madeline: Neuvěřitelný.

Olly: nechceš vědět jestli já mám holku?

Madeline: Ne.

Úterý, 20.18

Madeline: Ahoj!

Olly: čaues

Madeline: Nevěděla jsem, jestli se dneska připojíš. Jseš v pořádku?

Olly: jo

Madeline: Co se stalo? Proč tak zuřil?

Olly: nevím o čem mluvíš

Madeline: O tvým tátovi, Olly. Proč tak zuřil?

Olly: ty máš svoje tajemství. já mám svoje.

Madeline: OK.

Olly: ok

Středa, 3.31

Olly: nemůžeš spát?

Madeline: Ne.

Olly: já taky ne. rychle. pět nejoblíbenějších. film. jídlo. část těla. předmět

Madeline: To jsou jenom čtyři. A navíc je na tyhle věci moc pozdě. Nedokážu myslet.

Olly: čekám

Madeline: Pýcha a předsudek, co natočilo BBC, toast, ruce, architektura.

Olly: ježiši. žije na světě vůbec nějaká holka která není zamilovaná do pana darcyho?

Madeline: Všechny holky milují pana Darcyho?

Olly: děláš si srandu? dokonce i moje ségra miluje darcyho a to ona nemiluje nikoho

Madeline: Musí někoho milovat. Jsem si jistá, že má ráda třeba tebe.

Olly: co je na panu darcym tak fantastický?

Madeline: To není vážně myšlená otázka.

Olly: je to takovej snob

Madeline: Ale on to překoná a nakonec mu dojde, že charakter je důležitější než společenská třída! Je to muž, kterej je ochoten v životě poučit! A taky je totálně božskej, noblesní a snědej a zadumanej a poetickej. Už jsem říkala, že je prostě božskej? A taky Elizabethu miluje úplně nade všechno.

Olly: haha

Madeline: Jasně že jo.

Olly: řada na mě?

Madeline: Pokračuj.

Olly: godzilla. toast. ano. matika. Jo a počkej – tou částí těla se myslí na sobě nebo na někom jiným?

Madeline: Nevím! Je to přece tvůj seznam!

Olly: a jo. jasně. takže oči

Madeline: Jakou barvu očí máš?

Olly: modrou

Madeline: Buď, prosím, konkrétnější.

Olly: ježišmarjá děvče asi teda oceánově modrou

Madeline: Atlantik nebo Pacifik?

Olly: atlantik. a tvoje oči?

Madeline: Čokoládově hnědý.

Olly: buď prosím tě konkrétnější.

Madeline: 75% kakaové máslo. Tmavě čokoládově hnědý.

Olly: hehe. paráda

Madeline: To byly jen čtyři nejoblíbenější věci. Potřebujeme ještě jednu.

Olly: nechám to na tobě

Madeline: druh poezie

Olly: to bych musel nějaký mít

Madeline: Nejseš přece barbar.

Olly: limerick

Madeline: Jseš barbar. Budu předstírat, žes to neřekl.

Olly: co je špatnýho na dobrým limericku?

Madeline: „Dobrý limerick“ je protimluv.

Olly: a tvůj nejoblíbenější?

Madeline: Haiku.

Olly: haiku jsou příšerný. jsou to jen míň vtipný limericky.

Madeline: Ty nejseš jen barbar, ty jseš i kacíř.

Olly: tak jo. beru na vědomí.

Madeline: Ok. Měla bych jít spát.

Olly: já taky

Čtvrtek, 20. 00

Madeline: Nemyslela bych si, že matika je tvůj nejoblíbenější předmět.

Olly: proč ne?

Madeline: Nevím. Lezeš po domech a skáčeš přes nejrůznější věci. Většina lidí je dobrá buďto tělesně nebo duševně – ale ne oboje.

Olly: to je pěknej způsob jak mi naznačit že si myslíš že jsem blb?

Madeline: Ne! Myslím to… já nevím, jak to myslím.

Olly: myslíš to tak že jsem moc sexy abych byl dobrej v matice. to je v pořádku. to slyším dost často.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všechno, úplně všechno.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.