Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Milan Syruček, Josef Svoboda

Proč zmizely insignie Karlovy univerzity

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2015 jako svou 5923. publikaci
Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

Grafická úprava a sazba Josef Kroupa
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský
Obálka Jakub Karman, Art007

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod

© Grada Publishing, a. s., 2015
© Milan Syruček, Josef Svoboda, 2015
Photos © Archiv UK

ISBN 978-80-247-9853-0 (ePub)
ISBN 978-80-247-9852-3 (pdf)
ISBN 978-80-247-5723-0 (print)

Věnováno 600. výročí upálení Mistra Jana Husa, rektora, a 700. výročí narození Karla IV., zakladatele Univerzity Karlovy

Děkujeme:

Rektoru Univerzity Karlovy prof. MUDr. Tomáši Zimovi, DrSc., MBA, za podporu a zejména za plný přístup do fotografického archivu UK, stejně tak za možnost prezentovat tuto knihu v rámci univerzitních oslav 600. výročí upálení Mistra Jana Husa,

PhDr. Michalu Svatošovi, CSc., dlouholetému archiváři UK, za odbornou konzultaci,

prof. PhDr. Zdeňku Benešovi, Csc., za připomínky a doporučení,

velvyslanci ČR v Rakousku Janu Sechterovi za pomoc při pátrání po insigniích,

předsedovi vlády Svobodného státu Bavorsko Horstu Seehoferovi za podporu.

Motto:

Karel, z Boží milosti římský král, vždy rozmnožitel říše, a český král. Na věčnou té věci paměť.

Mezi tužbami našeho srdce a tím, co naši královskou mysl svou tíhou stále zaneprázdňuje, její zřetel, starost a pozornost se stále obrací k tomu, aby naše české království, jež nad ostatní důstojenství a državy, ať dědičné, ať šťastně získané, obzvláštní náklonností naší mysli milujeme, o jehož povznesení vší možnou horlivostí se staráme a o jehož čest a blaho vším svým snažením usilujeme, aby tak, jako se řízením Božím raduje z přirozené hojnosti zemských plodin, podle příkazu naší prozíravosti a naším přičiněním za našich časů bylo ozdobeno množstvím učených mužů.

A tak, aby naši věrní obyvatelé království, kteří bez ustání lační po plodech vědění, se nemuseli v cizích zemích doprošovat almužny, ale aby našli v království stůl k pohoštění prostřený a aby se ti, jež vyznamená vrozená bystrost a nad ni, stali poznáním věd vzdělanými, a nebyli již více nuceni a za zbytečné mohli pokládat, za účelem vyhledávání věd kraj světa obcházet, k cizím národům se obracet, nebo aby jejich dychtění bylo ukojeno, v cizích končinách žebrat, nýbrž aby za svou slávu považovali, že mohou jiné z ciziny k sobě zvát a účastny je činit té lahodné vůně a tak velikého vděku.

Protož, aby tak prospěšný a chvalitebný záměr naší mysli zrodil důstojné plody a aby vznešenost tohoto království byla rozmnožena utěšenými prvotinami novoty, rozhodli jsme se po předchozí zralé úvaze zřídit, vyzdvihnout a nově vytvořit obecné učení v našem metropolitním a zvláště půvabném městě pražském, které je jak bohatstvím zemských plodin, tak příjemností místa, jelikož vším potřebným oplývá, nadmíru příhodné a uzpůsobené k tak velikému úkolu.

Na tomto učení budou pak doktoři, mistři a žáci všech fakult, jimž slibujeme znamenité statky, a těm, které toho hodné shledáme, udělíme královské dary.

Doktory, mistry a žáky na kterékoliv fakultě i mimo ní, všechny vespolek a každého zvláště, ať přijdou odkudkoliv, jak na cestě, tak při pobytu i při návratu, chceme zachovat pod zvláštní ochranou a záštitou našeho majestátu, každému pevnou záruku dávajíce, že všechna privilegia, výsady a svobody, kterých z královské moci užívají a kterým se těší doktoři a žáci jak na učení pařížském, tak boloňském, všem a jednomu každému, kdo by sem chtěl přijít, laskavě udělíme a postaráme se o to, aby ty svobody byly ode všech a každého jednoho neporušitelně zachovávány.

Toho všeho na svědectví a pro bezpečnější jistotu dali jsme vyhotovit tuto listinu a kázali jsme ji potvrdit pečetí našeho majestátu. Dáno v Praze léta Páně tisícího třístého čtyřicátého osmého, v prvé indikci, sedmého dne měsíce dubna, druhého roku našich království.

Karel IV. dne 7. dubna 1348

Incolatus et investitura – tak to chodilo za starých časů.

Korunovace Karla IV.

Zdravice prezidenta České republiky

Pátrejme dál po ztraceném národním dědictví

Vážení čtenáři,

kniha, která se vám dostala do rukou, mapuje jednu z největších záhad moderních dějin českého státu, o níž však k mé velké lítosti neexistuje mezi občany širší povědomí. Přitom spolu se zakládající listinou Karlovy univerzity, insigniemi a dalšími archiváliemi zmizela koncem dubna 1945 z českého území část naší historie. Pátrání po místě jejich úkrytu bych se proto nezdráhal označit za českou verzi hledání proslulé Jantarové komnaty.

I po sedmdesáti letech od zmizení není dosud jasné, kde je tento český národní podklad ukrytý. Stopy však existují; vedou do sousedních zemí – Německa a Rakouska. Spolu s nimi tak existuje i naděje, že insignie a archiválie nepřišly koncem druhé světové války k újmě a že se jednoho dne navrátí zpět do vlasti.

Těší mě, že pátrání po ztracených insigniích pokračuje dodnes a že ani mladé generaci českých a německých badatelů není jejich osud lhostejný. Byl bych rád, kdyby tomu tak bylo i nadále, neboť se domnívám, že bychom na tuto neuzavřenou křivdu, spáchanou na našem kulturním dědictví, neměli zapomínat.

Vztahy mezi Českou republikou a jejími německy mluvícími sousedy jsou historicky na jedné z nejlepších úrovní. Právě to mi dodává naději, že by se obě strany mohly nepředpojatě a otevřeně pokusit ztracené insignie a univerzitní archiv nalézt a pátrání po nich podpořit, jak nejlépe umí. V květnu 2016 si připomeneme 700 let od narození zakladatele Karlovy univerzity Karla IV., císaře Svaté říše římské a krále českého a římsko-německého. Udělalo by mi nesmírnou radost, kdybych jako prezident České republiky mohl v toto symbolické datum přivítat náš ztracený národní poklad zpět ve vlasti.

Vážení čtenáři, přeji vám, aby se vám tato napínavá publikace z dějin českého národa líbila a přinesla vám zábavu i poučení; a snad i některé z vás inspirovala k zapojení se do pátrání po ztraceném národním dědictví.

S úctou

Miloš Zeman
prezident České republiky

Úvod

Jako v Karlových dobách – fakt, nebo klam?

„Spondeo ac polliceor.“

„Zavazuji se a slibuji.“

Při těchto slovech klademe dva prsty na děkanské žezlo, které pevně drží pedel, a díváme se do oči promotora, jenž nás k této přísaze, ke slibu, vyzval.Všichni jsme v tmavém obleku s bílou košilí a tmavou kravatou, dívky a ženy rovněž v černých šatech. Naši profesoři zaujali svá místa v křeslech na tribuně ve dvou řadách, v první sedm, ve druhé dvanáct. Všichni jsou oblečeni v černých talárech, na hlavě baret, na krku zavěšeny řetězy s medailí univerzity. Křeslo po pravé straně je vyhrazeno rektorovi či prorektorovi v červeném plášti a kožešinovém límci, na levé straně v plášti stejné barvy děkanovi naší fakulty.

Takto Milan Syruček, spoluautor této knihy, přísahal na děkanské žezlo při promoci ve velké aule Karolina po skončení studií na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy. Důkaz, jak to probíhalo po skončení studií v šedesátých letech minulého století.

Ještě včera jsme je mohli potkat třeba jen v džínách a svetru, a ani nerozeznat, kdo je kdo. Mohli jsme si dokonce vzájemně tykat. Teď jsou to „spectabiles a honorabiles“, dokonce Vaše Magnificence.

Velká aula Karolina je zaplněna rodinnými příslušníky studentů a dalších hostů, kteří se tu shromáždili, aby byli svědky promoce svého syna či dcery, manžela či manželky, přítele nebo přítelkyně anebo prostě zvědavých známých.

Promoce na univerzitě v Cardiffu.

Každý z nás, kdo má akademický titul, to zažil. Každý byl uchvácen onou starobylou atmosférou, která nás během tohoto slavnostního okamžiku přenesla do dávných dob, do časů vzdálených téměř sedm století. Alespoň tak to všichni cítíme a vnímáme.

A přece tomu tak není. Vlastně nic z toho nemá sedmisetletou tradici.

Za Karla IV., v prvních letech existence univerzity, budoucí absolventi nepřísahali na žezlo, ta vznikala podle fakult o mnoho let později. Víme však, že tato žezla (sceptra) měly už jednotlivé fakulty v době Kutnohorského dekretu (1409). Jejich podobu neznáme. Zachovala se pouze žezla právnické a lékařské fakulty, ta však zmizela koncem války společně s jinými symboly a dokumenty. Proto jsme přísahali na jejich kopie, studenti některých univerzitních fakult a vysokých škol potvrzují přísahu dokonce jen stiskem ruky.

I takto mohou vypadat doktorandi před promocí.

Samozřejmě se dochovala jejich dokumentace. Měly renesanční dříky, ale celková úprava pocházela až ze XVII. století. O sto let mladší byla žezla teologické a filozofické fakulty. Rektorské sceptrum zřejmě vzniklo kolem roku 1654, ale jeho renesanční tvar dotvořila barokní hlavice. Rektorské žezlo, které se používá dodnes (přesněji, na ceremoniály se nosí jeho věrná kopie), stejně tak jako žezla některých fakult, odvozují svůj původ z doby, kdy se v roce 1882 univerzita rozdvojila na dvě samostatné. Německá si ponechala původní, česká si dala zhotovit nová u zlatníka Jana Tenglera podle vzoru, který navrhli malíři Bedřich Wachsmann a Josef Scheiwel. Další žezla se doplňovala, jak vznikaly nové fakulty. Nejmladší je Fakulta humanitních studií, založená v roce 2000. K nejmladším patří také fakulta sociálních věd. Její děkan však nemá svoje žezlo, půjčuje si ho od pedagogické fakulty. Svoje žezla nemají také dvě další nové, přesněji obnovené fakulty z roku 1990, husitská a evangelická. Sceptra nahrazují při promocích Biblí a kalichem.

Promoce na oxfordské univerzitě.

Původně se mezi insignie nepočítala žezla, ale medaile, které nosili na řetězu zavěšeném na krku rektoři a děkani. Poslední rektor univerzity doby předbělohorské, Jan Jesenský, ji ještě nosil jako výraz svého honoru. Tak je také dostávali jiní rektoři přímo od panovníka nebo velmi vážené osobnosti. Byl to velice prestižní odznak, který však zpočátku nepatřil funkci, ale osobě samé. Univerzitní se stala na Karlo-Ferdinandově univerzitě až po unijním dekretu v roce 1654. Zpočátku jí byli zdobeni i nově jmenovaní doktoři, v současnosti pouze doktoři honoris causa.

Současná rektorská medaile, kterou používá nejvyšší představitel univerzity zavěšenou na zlatém řetězu jako výraz své hodnosti, má svůj původ v pečetidle Karla IV. Z něj vycházel ve svém návrhu Otakar Španiel, ale vyrobilo ji Vysoké učení technické a k jubileu založení univerzity, v roce 1948, ji předalo Karlovu stánku vědy.

Promoce Humboldtovy univerzity je velkolepou slavností.

Oděv univerzitního profesorského sboru je sice středověký, členové akademické obce měli dokonce za povinnost i oděvem se odlišovat od ostatních obyvatel, ale přesto se během věků měnil. Černé či barevné obřadní pláště – později nazývané pallioly – profesorů, doktorů a magistrů včetně rektorova hermelínového límce na červeném plášti se podle charakteru celé společnosti začaly lišit svým střihem a kvalitou materiálů. Nejen to. Císař Josef II. zrušil středověké taláry a zavedl pro všechny občanský oděv. Od roku 1815 museli členové akademického sboru oblékat slavnostní úřednické uniformy, aby je pak od poloviny XIX. století vystřídal frak. Ty dnešní taláry jsou z roku 1922. Jejich střih však připomíná renesanci, barevná pestrost jednotlivých fakult se zúžila na červeň rektorskou a děkanskou, pro ostatní převládl černý samet. Také kožešina není hermelínová, ale šedá a barety na hlavách jsou dvojího renesančního střihu. Celý ceremoniál byl nově upraven v roce 1991, předtím prošel řadou proměn. Také aula Karolina není původní, ale v letech 1945 až 1959 architekt Jaroslav Frágner provedl její generální rekonstrukci, pomineme-li dílčí úpravy v předcházejících staletích.

Třebaže oděvy, medaile rektora, prorektora a děkanů a žezla nikdy neodvozovaly svůj původ od roku 1348, kdy byla univerzita založena, ale postupně vznikaly či se měnily v pozdějších časech, přece jen stále představovaly nesmírnou cennost. Byly symbolem univerzitní důstojnosti a jejích svobod, dokladem toho, že univerzita jako hlavní představitel vzdělanosti národa vždy patřila, patří a bude patřit k základním pilířům jeho státnosti. Proč tedy byly všechny tyto výsostné symboly znovu zhotoveny až po druhé světové válce jako kopie původních? Kam zmizely a jaký je jejich dnešní osud? Existují dosud skryty v nějaké zapadlé opuštěné štole nebo v podzemí některého ze zámků či hradů? Nebo se provždy ztratily?

Čerstvé absolventky tokijské univerzity.

Před (nebo po?) promoci v San Francisku.

Promoční úsměvy amerických studentek univerzity ALANA.

Potřebujeme vůbec symboly?

Může se objevit i kacířská otázka: potřebujeme je vůbec? Vždyť moderní doba si vyžaduje jiné, modernější symboly. Jistě to platí pro nové vysoké školy, zejména soukromé, které se objevují jako houby po dešti. Což však u těch starých a ještě starších nás také nezavazuje jejich tradice? Tato otázka se netýká jen univerzit. Vezměte si jako příklad inauguraci nových hlav států. Prezidenti se ujímají svého úřadu převážně podle novodobého rituálu. Ale v zemích, které si zachovávají monarchii, bez výjimky platí rituály středověké. Týká se to nejen nástupu nového panovníka na trůn, ale i všech ceremoniálů, které jsou spojeny s trůnem, například předávání akreditačních listin nových velvyslanců. Podle vyprávění jednoho z nich, Petra Kubernáta v Haagu, musel jet ke královské audienci v kočáře ze své rezidence – velvyslanectví bylo na takovou slavnostní cestu příliš blízko od královského paláce, snad jen padesát metrů. Vezl ho kočár tažený koňmi, jeho doprovod ho následoval také v kočáře. Předtím si musel nacvičovat, jak celý obřad proběhne – na metry a na minuty přesně. Rovněž naše velvyslankyně Marie Chatardová jela k předání svých pověřovacích listin ke švédskému králi v kočáře.

Samozřejmě, k prezidentovi se jede třeba mercedesem nebo jiným luxusnějším autem, ale zachovává-li nějaký stát královskou tradici, uchovává ji se vším všudy, i s nezbytnými rituály. Žádají to i občané dané země a například několikeré referendum o zrušení královské funkce v Británii skončilo totálním neúspěchem. Ale také inaugurace prezidentů, byť v civilním oděvu, dodržuje přísná pravidla, zděděná od volby první hlavy státu. Není to přežitek, jen vyjádření úcty k funkci hlavy státu bez ohledu na to, jaké má skutečné ústavní pravomoce, ať už značné jako ve Spojených státech, Ruské federaci, Francii a dalších, nebo téměř minimální, včetně naší republiky. Je to asi nejviditelnější vyjádření kontinuity státnosti každé země. Také pro univerzity jsou slavnostní ceremoniály výrazem pokračování jejich tradic, zejména v kvalitě výuky.

Přesto ve světě není běžné, aby studenti po absolvování vysokoškolského studia, ať už magisterského či doktorského, něco slibovali a na něco přísahali. Oxfordská nebo Harvardova univerzita mají „ceremonial graduation“, slavnostní rámec okamžiku, kdy se předávají diplomy. Konají se průvody, vyzdvihují se dobří studenti, kteří zase svým učitelům děkují za vše, co je naučili, významná osobnost pronese projev. Studenti však neskládají žádný slib, tím spíše nikoliv na insignie, které příslušné univerzity ani nevlastní. Výjimkou jsou lékařské fakulty, kde je slib absolventů povinný a vychází z Hippokratovy přísahy. Dokonce k tomu existuje předloha, Ženevský lékařský slib, jak jej zformulovala Světová lékařská asociace v roce 1948.

Týká se to i těch nejproslulejších univerzit evropských, například Oxfordské univerzity. Ta byla založena už koncem XI. století (není známo přesné datum). Má ovšem jiné své zvyky a tradice, mezi něž patřily i ty méně lichotivé. Například rovnoprávnost pohlaví se neuznávala až do minulého století, do roku 1920. Od poloviny XIX. století existovaly čtyři ženské koleje. Tři tím byly zpřístupněny mužům, čtvrtá kolej St. Hilda’s se otevřela mužům až v roce 2008. Nyní jsou všechny koleje koedukační. Oxfordské koleje (colleges) ovšem neslouží jen k ubytování a stravování studentů a akademiků, ale jsou spojeny s výukou. Univerzita jich má celkem 38 s autonomní správou. Celkový počet studentů je 21 000. Oxford patří stále k deseti nejprestižnějším univerzitám ve světě.

Pařížská Sorbonna byla založena jako teologická kolej v roce 1253 a dostala jméno od svého zakladatele, kaplana a královského zpovědníka Roberta de Sorbon. Je téměř o století mladší než Pařížská univerzita, s níž nakonec splynula v jeden ohromný komplex, roztroušený po celé Paříži a se sedmdesáti tisíci studenty.

Pražská Karlova univerzita se dnes pyšní svými čtrnácti fakultami v Praze, dvěma v Hradci Králové, jednou v Plzni (lékařskou), třemi vysokoškolskými ústavy, šesti pracovišti a celkem 54 000 studenty, z toho pro magisterské studium 25 000, bakalářské 21 000 a doktorské 8000. Z celkového počtu studentů je 7000 zahraničních. Ročně podává přihlášku ke studiu na 64 000 uchazečů.

Posluchači UK tvoří zhruba šestinu všech studentů v republice a studují ve více než 300 akreditovaných studijních programech s 642 studijními obory. Univerzitu ročně absolvuje bezmála 9000 studentů, kteří tradičně patří ke skupině obyvatel ČR s nejnižší nezaměstnaností. Nejrůznější kurzy celoživotního vzdělávání ročně absolvuje přes 16 000 účastníků.

Jakkoliv jsou to impozantní počty, přece jen představují zlomek obyvatel. Nikoliv však jen zlomek vlivu na chod své společnosti. Přesvědčily nás o tom některé události, jež se zapsaly do historie. Problém koedukace studentů jsme nepřipomínali náhodou. Stále uplatňovaný zákaz vstupu studentů na dívčí koleje, trvající od napoleonských časů, vyvolal v Paříži na jaře 1968 studentské bouře, které – společně s dalšími požadavky – přerostly v celonárodní generální stávku, jež totálně ochromila zemi. V Praze se stal studentský pochod 17. listopadu 1989 podnětem k pádu celého komunistického režimu. V Americe pálení povolávacích lístků do armády studenty na nádvořích vysokých škol vedlo k obecnému odporu veřejnosti k válce ve Vietnamu a v důsledku toho americký Kongres neodhlasoval prezidentovi další peníze na její pokračování. Tak došlo k podepsání dohody o jejím skončení v pařížském hotelu Majestic 27. ledna 1973. Samozřejmě to nebyl jediný impuls, ale byl jedním z rozhodujících.

Tím chceme naznačit, že každá univerzita ve světě má svá specifika, svou zvláštní historii a také tradice. Staré postupně zanikaly a vytvářely se nové, ale vždy byly něčím specifické. Pokud univerzita nevlastnila své insignie, měla jiné výrazné znaky a symboly, od svých slavností a ceremoniálů a typické barvy třeba až po speciální kravaty pro absolventy. Cokoliv, co potvrzuje její originalitu a současně nezastupitelnost ve své společnosti a co jí dodává jedinečnost – jako má každý stát svou jedinečnou vlajku, hymnu, znak.

Klín ve vlajce

Ostatně, ani s těmito státními symboly to není tak jednoduché, jak se na první pohled zdá. Vždyť teprve v roce 2005 bylo oficiálně uznáno autorství naší státní vlajky Jaroslavu Kursovi. Do té doby byl jako autor uváděn výtvarník a architekt Jaroslav Jareš. Došel sice k podobnému návrhu jako Kursa, ale nikoliv na základě historického studia, nýbrž jen z výtvarného hlediska, a jeho návrh ani neprojednávala komise ustavená v roce 1919 k vytvoření vlajky a dalších státních symbolů. Kursa se stal autorem i státních znaků a prezidentovy standarty.

Jaroslav Kursa byl příliš skromný, aby své autorství obhajoval během svého života, třebaže to v životopisu krátce před svou smrtí v roce 1950 uvedl. Kursa byl archivář, heraldik i výborný kreslíř, byl velice sečtělý a v archivech vykonal obrovský kus práce. Tam také hledal inspiraci pro vlajku a státní znaky. Pracoval na tom úmorně a všechny pomůcky si platil ze svého. Musel prodávat i své milované francouzské knihy a jíst obden, aby uživil kromě sebe starou matku a dvě děti své sestry, jak uvedl vedoucí archivu ministerstva vnitra dr. Ladislav Klicman ve své žádosti tehdejšímu ministrovi vnitra, aby Kursovi udělil zvláštní finanční odměnu dva až tři tisíce korun.

Velice početná komise nejlepších odborníků žádala po Kursovi různá historická zdůvodnění barev, modrého klínu uprostřed (symbol slovenských hor, dnes symbol Moravy), až nakonec odsouhlasila všechny jeho návrhy – jen modrý klín na vlajce protáhla z jedné třetiny na polovinu délky vlajky, aby se dosáhlo úplné symetrie. Dne 30. března 1920 poslanci vyhlásili Kursův návrh za státní vlajku.

Česká republika ji v roce 1993 přes odpor Slováků převzala, ačkoliv to bylo v rozporu se zákonem č. 542/1992 Sb. o zániku ČSFR: „Česká republika a Slovenská republika nesmějí po zániku České a Slovenské Federativní Republiky užívat státních symbolů České a Slovenské Federativní republiky.“ Nedodržení této dohody bylo zdůvodněno tím, že vlajka byla uvolněná a jako takovou si ji může vzít nově vzniklý stát.

Tento fakt uvádíme jen jako jeden z příkladů, jak trnité a překvapivé jsou někdy badatelské cesty za poznáním i tak zdánlivě jasné záležitosti, jako je státní vlajka, státní znak a další.

Bez těchto symbolů je nemyslitelná existence státu. Podporují vlastenectví, vzbuzují národní emoce, ale nemají užitnou hodnotu jako budovy, jídlo, oblečení, dopravní prostředky apod. Stejně jako je nemají ty univerzitní, třebaže je vůbec nechceme vzájemně porovnávat a stavět na stejnou úroveň.

Univerzitní žezla nepřidávají studentům hlubší znalosti, nedávají jim ani nějaká jiná zvláštní práva, která nemají ostatní občané země. Je to pouze právo morální: být jistým kritériem vzdělanosti dané společnosti. Proto některé vysoké školy či alespoň fakulty se ani tak nepyšní svými znaky jako seznamem nejúspěšnějších studentů. Každá univerzita si je vede od svého vzniku – kdo zde přednášel a kdo studoval. Vedla si je i Karlova univerzita. Dnes jich značná část, zejména ta původní, chybí. Matriky zmizely stejně tak jako insignie, zakládací listiny a další dokumenty.

Zveme vás na dobrodružnou pouť pátrání po jejich stopách. Pouť, jejímž cílem možná zatím nebude jejich znovunalezení, ale alespoň výzva, aby se v bádání pokračovalo. Naše výprava nebude o to méně napínavá. Než se však vydáme na složitou cestu podobnou hledání jehly v kupce sena, seznamme se blíže s univerzitou a její historií. Bez pochopení toho, jak vznikla a vyvíjela se, kolika úskalími musela projít, jaké tvrdé boje sváděla o svou existenci, by nám unikl nedozírný význam jejích symbolů a důkaz, že Karlova univerzita je skutečně naší, českou univerzitou.

Zakládací listina papeže Klimenta.
(Zdroj: Archiv UK)

Zakládací listina univerzity z roku 1348.
(Zdroj: Archiv UK)

Vznik a rozvoj Karlovy univerzity

Tři zakládací listiny

Náš kontinent nebyl světovou kolébkou univerzit, alespoň v tom modernějším, středověkém pojetí, tou byl asi Cařihrad. V Evropě toto prvenství patří Itálii, kde některé univerzity vznikly zčásti ze škol zachovaných z dob římské říše. Za nejstarší evropskou se považuje univerzita v Bologni, založená v roce 1088, zaměřená na studium práv. Vzorem a myšlenkovým centrem pro většinu dalších se však stala univerzita Pařížská z roku 1150. Výjimkou byla i v tom, že nepodléhala arcibiskupovi, jak bývalo zvykem, ale přímo papeži. Od ní se odvozuje i členění univerzit na čtyři fakulty podle oborů (svobodných umění, z níž se později vyvinula fakulta filozofická, a dále teologická, právnická a lékařská), a na čtyři národy. To bylo čistě teritoriální dělení, společenský nebo národnostní původ nehrál roli.

Učitelé a žáci žili a studovali společně v univerzitních kolejích, samostatné univerzitní budovy vznikaly až od XIV. století. Ale ty první nebyly nijak vybaveny, studenti si dokonce museli přinášet vlastní stoličky a psali na kolenou. Od samého počátku se však těšily zvláštním výsadám a měly vlastní samosprávu. V čele univerzity stál volený rektor, který měl právo soudit studenty i jejich učitele. Ti byli bez výjimky kněžími, protože univerzity se považovaly za církevní zařízení. Podléhaly církevní kontrole, což bylo vyjádřeno i tím, že kancléřem býval arcibiskup, který také uděloval právo samostatně přednášet.

Každý student začínal na artistické fakultě, kde mohl dosáhnout titulu bakaláře. Pokud pokračoval, mohl podstoupit mistrovskou zkoušku s právem přednášet samostatně. Tak dospěl k titulu magistra, ale ne každý promoval. Jednak to bylo nákladné (dary, hostina), jednak se musel zavázat ke dvěma letům přednášek. Mohl se však zapsat do vyšších odborných fakult a v nich dosáhnout titulu doktora.

Nejinak tomu bylo i na Karlově univerzitě, která byla nejstarší ve střední Evropě, či – jak se také uvádělo – na sever od Alp.

Pražská univerzita dostala do vínku tři zakládací listiny. První vydal Kliment VI. 26. ledna 1347 v Avignonu, kde žil už jako čtvrtý papež v „avignonském zajetí“. Na vysvětlenou dodejme, že celkem jich tu tak žilo sedm a dalších pět tzv. vzdorpapežů, než se opět mohl papežský stolec vrátit do Říma. Toto francouzské město – Avignon – patřilo církvi až do roku 1791, teprve pak jej získala Francouzská republika. Kromě písně Mireille Mathieu o avignonském mostu je pro nás zajímavé tím, že tu je pochován Jan Milíč z Kroměříže.

Podstatnější však bylo, že papež vydal listinu, přiznávající Praze právo, aby v ní „kvetlo učení na věčné budoucí časy a v kterémkoliv povoleném oboru“. To mělo význam nejen z toho hlediska, že čeští studenti už nemuseli putovat za vyšším vzděláním do jiných evropských měst. Naopak se do české metropole sjížděli věhlasní učenci z celého kontinentu, aby tu přednášeli.

Rozhodnutí rovněž zaručovalo studentům a jejich profesorům všechna práva, která měli jejich kolegové v jiných zemích, kde už byly otevřeny univerzity. Bylo to právo udělovat mistrovské hodnosti a právo profesorů i absolventů přednášet na všech univerzitách křesťanského světa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proč zmizely insignie Karlovy univerzity.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.