40 dní pěšky
do Jeruzaléma

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.bizbooks.cz

www.albatrosmedia.cz

Ladislav Zibura

40 dní pěšky do Jeruzaléma – e-kniha

Copyright © BizBooks, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Den 4.

Slunce. Všude a pořád. Nevyhnete se mu. Probodává vás svými paprsky, oslepuje oči, spaluje kůži. Kdybyste mysleli jen na to, jaké je vedro, do pár hodin zešílíte. Musíte se soustředit na jiné věci – na ptáky, pole, vůni sena, kopce na obzoru. Ale je to fuška. Už proto, že čím větší je vedro, tím víc utichne veškerý život kolem vás. I hmyz má dostatek rozumu na to, aby v poledne nikam nevylézal. Na rozdíl od vás.

Je to definitivní. Na nohou se mi objevují puchýře a já nevím, jak jim v tom zabránit. Už jich mám pět a další jsou na cestě. Kombinace uzavřených bot, čtrnáctikilového batohu na zádech a rozpáleného asfaltu je vražedná. Není to žádná novinka. Tisíc kilometrů s nohama plnýma puchýřů jsem si vyzkoušel už po cestě do Říma. A díky tomu vím, jaké je to peklo. Puchýře totiž mají jednu mrzutou vlastnost – bolí jen tehdy, když na ně šlápnete. Sotva zvednete nohu, bolet přestanou. Když za den ujdete čtyřicet kilometrů, zabolí vás asi sedmdesáttisíckrát. A to je přesně sedmdesáttisíckrát víc, než bych si představoval. Nedá se ale nic dělat. Nohy si několikrát denně myji vodou nebo dezinfekcí na ruce a večer je natírám vazelínou. Puchýře podlepuji, ale nepropichuji. Říkám si totiž, že mé tělo patrně ví, proč je vytváří. Asi byla chyba číst si ta poutnická diskuzní fóra, kde se píše o puchýřích a jejich rizicích. Prý je jen otázkou času, než přijde infekce, kvůli které neujdete už ani krok. A tak se ke psům přidal další důvod, proč do Jeruzaléma nikdy nemohu dojít – infekce.

Už čtvrtý den mě obklopují pole plná slunečnic, začínají mě trochu rozčilovat. Nechtěl bych žít v zemi plné polí, na kterých roste jen jediná plodina. Slyšíš, Andreji? Slunečnice mají každopádně oproti řepce tu výhodu, že nepáchnou. A oproti mně zase tu, že před sluncem mohou uhnout. Na snídani mě pozvala skupina chlapíků, kteří opravovali dráty vysokého napětí. Ten nejodvážnější z nich měl na sobě plážové kraťasy a žabky, ani ostatní nevypadali jako z příručky o bezpečnosti práce. Poté, co jsme společně pojedli sušenky a popili kolu, kluci trvali na tom, že si spolu musíme udělat selfie. Jsem upřímně zvědavý, na kolika facebookových profilech se během své cesty objevím. Dělníci mi z vrcholku sloupu mávali ještě dlouho po mém odchodu. Dlužno říci, že většina z nich oběma rukama. Veselí a odvážní lidé, ti Turci.

O pár kilometrů později se u mě zastavila skupinka amatérských cyklistů v dresech. Nejstarší člen skupiny si vzal na cyklovyjížďku balík toaletního papíru, který měl přivázaný na nosiči. To ve mně budilo obavu, zda jej nezdržuji od důležitější činnosti. Francouzsky hovořící člověk pro mě ale znamenal vstupenku do Istanbulu, a tak jsem to riskl a optal se na cestu. „Máš rád holky?“ položil mi sugestivní otázku. Při pohledu na jeho druha, který si zrovna svlékal dres, jsem částečně z obavy o vlastní bezpečí odvětil, že dívky mám velice rád. „Tak v tom případě běž po pobřeží Marmarského moře. Je to trochu zacházka, ale budeš spokojenej,“ poradil mi cyklista. Doporučení tohoto zkušeného a vždy připraveného muže jsem vyslyšel a vyrazil na jih. Dvacet kilometrů navíc je docela nízká daň za ukojení mrzkých pudů.

Po poledni jsem dorazil do malé vesnice a zhroutil se na židli v bezpečí stinné zahrádky kavárny. Majitel mi přinesl čaj a chvíli sledoval, jak si ošetřuji puchýře. Pak znovu zaplul dovnitř a vrátil se s konvicí plnou ledové vody, kterou mi začal nohy beze slova polévat. To zopakoval ještě několikrát a smál se tomu, jak vzdychám blahem. Tahle země mě fakt fascinuje. Přijdu k někomu do kavárny a objednám si čaj za pět korun. Vybalím tam krosnu a před všemi hosty si ze svých páchnoucích nohou sundávám náplasti. A co udělá majitel? Zasměje se a polévá mi je studenou vodou. Nechci podceňovat české hostinské, ale mám podezření, že kdybych podobný kousek předvedl u nás, poštvali by na mě psa nebo štamgasta. Jako obvykle se ostatní hosté kavárny zajímali o to, proč jsem se u nich zjevil. A ani tentokrát jsme nesdíleli společný jazyk. Hodně se ale zdokonaluji v pantomimě. Dnes jsem se například naučil vysvětlit, co studuji – v případě žurnalistiky stačí ukázat na noviny, ekonomii lze vysvětlit slovem „money“, případně zamáváním bankovkou. Na rozloučenou mi dal barman vodu a také telefon na svého kamaráda, který žije v Istanbulu a mluví anglicky.

Kluci zlatý mi také poradili, kudy vyrazit k tomu slavnému Marmarskému moři. Prostě ukázali směr a já se jím vydal. Nevýhodou ukazatelů v Turecku je, že obvykle neprozrazují vzdálenost, a já tak neměl ani ponětí, kolik kilometrů mě dělí od další vesnice. Nakonec se přede mnou namísto vesnice objevilo docela velké město Silivri. To město, od kterého mě včera večer dělilo patnáct kilometrů. Místní mě sice poslali k moři, ovšem v opačném směru, než leží Istanbul. To neznamená nic menšího, než že jsem se dvě hodiny v pekelném vedru vracel zpátky na západ. Tak už to ale s lidmi, kteří z frajeřiny chodí bez mapy, bývá. Ve městě jsem se u jedné z místních rodin snažil zjistit, kudy se dostanu k moři. Marně jsem opakoval slova „sea“, „water“ a „beach“ a předváděl všechny plavecké styly, které znám. V okamžiku, kdy už jsem se ze zoufalství chystal sundat krosnu a předvést ještě znak, se konečně smiloval mladý chlapec a ukázal mi směr. O hodinu později se přede mnou konečně objevilo moře. Teď už to bude snadné, celou cestu do Istanbulu ho stačí mít po pravé straně.

V pěkném baru u silnice mě dvojice učitelů, patrně ne úplně pravověrných muslimů, pozvala na rakiji. Za otázku na postní měsíc ramadán mě bez milosti ztrestali dalším panákem. Zastavil jsem se také ve sportovním outletu s úmyslem porozhlédnout se po nových botách, které by mi pomohly vyhnout se puchýřům, leč marně. Zdá se, že v Turecku kategorie „chodecké boty“ prostě neexistuje. Padla tma a já stále šel podél docela frekventované silnice bez vyhlídek na klidné spaní. V noci jsou navíc psi výrazně agresivnější, proto jsem se bál přiblížit ke každému objektu, který vypadal jen trochu obydleně. Bylo jedenáct hodin, v nohách jsem měl čtyřicet kilometrů, bolela mě chodidla a nic nenasvědčovalo tomu, že bych měl najít svůj kus zeleně pro zavěšení hamaky. Pak se přede mnou objevil rozestavěný dům. Protože zoufalé situace plodí zoufalá řešení, rozhodl jsem se spát na jeho střeše.

K večeři jsem si v přilehlém obchodě koupil mléko a chleba. Na víc mi nezbyly peníze. Dosud jsem si totiž nevybral z bankomatu, od začátku žiji jen ze čtyřiceti tureckých lir, které zbyly rodičům po dovolené. Podsaditá prodavačka mě po zaplacení chytila za ruku, odvedla na venkovní zahrádku a naznačila, že si mám sednout. Patrně trvala na tom, abych povečeřel u jejího obchodu. Sotva jsem párkrát kousl do chleba, přišla ke mně servírka z vedlejší restaurace a začala mi nosit na stůl. K večeři se podávaly fazole, jogurt, rýže, plněné papriky a chlebové placky. Když mi prodavačka k hostině přinesla ještě kolu, chytil jsem ji za ruku, radostně se smál a děkoval. Ona jen pokrčila rameny, řekla „ramadán“ a vrátila se za pult. Ramadán je měsíc, kdy mají muslimové mimo půstu také přemýšlet o podstatě svého náboženství. Nasytit po západu slunce všechny hladovějící je navíc součástí tradice. Některé obce dokonce pořádají velké veřejné hostiny. To ale nic nemění na tom, jak krásně se ke mně prodavačka zachovala. „Promiňte, já si vás musím vyfotit a říct tohle lidem,“ řekl jsem této vzácné ženě po večeři. Na rozloučenou mi dala do ruky ještě igelitovou tašku plnou sladkostí. Nebylo zdvořilé odporovat. Prostě jsem jen znovu poděkoval, lehce se uklonil a šel spát na střechu svého třípatrového domu. Z pohodlí spacáku jsem pak ještě dlouho pozoroval hvězdy. Svět mi už dlouho nepřišel tak hezký jako v tuhle chvíli.

Den 5.

Moc rád spím na neobyčejných místech. Čím dál víc díky tomu zjišťuji, že si člověk může v bezpečí odpočinout prakticky kdekoli. Stačí najít opuštěnou budovu, lesní remízek, husté křoví u cesty nebo třeba mostní pilíř. Na cestách už jsem spal na spoustě takových míst – třeba v odpadních trubkách, pod návěsem kamionu, na dětských prolézačkách, v přístěnku na vozíky u supermarketu nebo v rozestavěném domě.

Poprvé za uplynulý týden jsem se opravdu dobře vyspal a ignoroval volání budíku až do devíti. Dnes mě čeká cesta na předměstí Istanbulu, který mnoho příležitostí pro zavěšení hamaky neposkytuje, takže netuším, kde a zda budu spát. K snídani jsem si vzal do ruky krabici mléka a vyrazil na cestu podél rušné silnice vstříc čtrnáctimilionovému Istanbulu. Po chvíli se přede mnou konečně objevilo moře. Břeh lemují malebné domy s parádním výhledem a spousta betonových mol. Jen mě zklamalo, že na plážích nejsou prakticky žádní lidé. Snad to nějak souvisí s ramadánem; asi málokomu se chce celý den bez pití ležet na sluníčku. Pořád věřím, že ten ramadán Turci opravdu drží a všichni ti lidé popíjející čaj v kavárnách jsou jen odpadlíci od víry. Sedl jsem si na zídku u bistra s pěkným výhledem na moře a majitel mi bez optání přinesl čaj. Kdybych nechtěl, prý by si ho vypil sám. Díky tomu, že má manželku Italku, jsme si mohli vyměnit pár frází, které mi uvízly v paměti z cesty do Říma. Pak jsem pozorně sledoval pláž, aby mi neunikla ani jedna ze slibovaných dívek. Ležel tam ale jediný rekreant. Obtloustlý pán vypadal asi na padesát let a soudě podle spálené světlé kůže to byl spíš Němec než Turek. Hlavu měl tak zarudlou, že ve mně budil podezření, zda na pláži není už od minulé sezóny. A dívky? Nikde. Cyklista mě napálil.

Nejlepší věc na pobřeží byl nespočet kaváren plných milých lidí, kteří toužili po tom popít se mnou čaj. Abych se vůbec někam dostal, musel jsem vytáhnout papírek od Tukanovy matky. Tu rozesmálo mé vyprávění o tom, jak mám problém procházet městy, protože mě všichni zvou na čaj a já je neumím odmítnout. Napsala mi proto tureckou frázi, která znamená „ne, díky, čaj už jsem měl“. Přesně teď přišla její chvíle a já na žádostivé hostitele volal „tešekúr, zatan čaj vardy“. První pozvání, které jsem přijal, přišlo od dvou elegantně oblečených a světaznale vypadajících mužů. Jeden z nich mluvil výborně německy a byl až fetišisticky nadšen z mých brýlí. Když jsem ho v nich několikrát vyfotil a on se přestal smát, pozornost pro změnu věnoval mým botám. „Do Turecka nesmíš mít takhle mohutný boty, pořiď si nějaký nižší,“ řekl a podal mi vizitku svého kamaráda, který má obchod s obuví v nedalekém Büyükçekmece. Mé nohy prý hravě obuje za méně než 30 lir (300 korun).

O chvíli později mě na chodníku zastavil starý muž. Na základě zkušeností z Brna jsem ho po bližším ohledání zařadil do kategorie „sektáři, narkomani a další lidé, se kterými se Ladislav nechce bavit“ a pokusil se jít dál. Muž na mě ale začal mluvit perfektní angličtinou, což vzbudilo mou zvědavost. U šálku čaje se pak ukázalo, že je to jeden z nejzajímavějších lidí, se kterými se mám na cestě potkat. Ten pán se dvacet let živil jako námořník a zbrázdil všechny světové oceány. Hovoří pěti jazyky a k lingvistické virtuozitě mu chybějí jen zuby. Nejvíce se mu prý líbilo na Filipínách, kde měl (jako správný námořník) v přístavu dívku, za níž se rád vracel. Stát se námořníkem je můj nejstarší dětský sen a tohle bylo vůbec poprvé, kdy jsem se s opravdovým mořským vlkem setkal tváří v tvář. Konečně jsem taky našel anglicky mluvícího člověka, s nímž bych se mohl podělit o svou radost z muslimské pohostinnosti. Bavili jsme se také o lidech v různých zemích. „Víš, všude na světě jsem potkal jen dva druhy lidí. Ty dobrý a ty špatný. A žádný politik, náboženství ani válka na tom nic nezmění,“ odpověděl mi námořník na otázku, kde se setkal s nejlepšími lidmi. Na cestu mě pak kromě čokolády vybavil ještě jednou cestovatelskou radou. „Hlavně si nikde po cestě neudělej dítě. To už by ses tam pak nemohl vrátit,“ přiblížil mi svůj vztah k rodině.

Nevýhodou Búčekmedže bylo jen to, že mi název města připomínal lahodnou vepřovou pochoutku, k níž se teď patrně pár týdnů nedostanu. Vepřové totiž nejedí muslimové ani židé. Jinak je to tuze hezké městečko. Přicházíte k němu po docela ošklivé silnici, když se před vámi najednou zjeví nádherný záliv. Přejdete most a ocitnete se mezi romantickými domky, které byste očekávali spíš v řecké vesnici než v blízkosti Istanbulu. Být turistou, hned bych se vydal prozkoumat úzké uličky. Jako ostřílený poutník jsem ale musel dát najevo alespoň trochu okázalého nezájmu a jen si sedl do parku s velkými sochami tureckých vládců, mezi nimiž dominoval Mustafa Kemal Atatürk. Ošetřil jsem si stále přibývající puchýře (už jich mám devět) a dopřál trochu zaslouženého odpočinku svému zmučenému tělu. Mimo puchýřů mě trápí také ramena odřená od popruhů krosny a bolest chodidel. Po babičce jsem totiž podědil ploché nohy, vadu pro podobná dobrodružství zcela nevhodnou. Ale to všechno jsou jenom drobnosti, na které se člověk nesmí příliš soustředit. Je třeba si hledat věci, z nichž se mohu radovat. Přátele, hezké filmy, odpočinek u rybníka, dobré jídlo nebo třeba posezení u piva… Zatracená práce!

Rozhodl jsem se nakonec, že zkusím navštívit ono slavné obuvnictví. K tomu mi dopomohl mladý Turek se smartphonem, který mě slušnou angličtinou navedl na správnou cestu. Když jsem se v obuvnictví prokázal darovanou vizitkou, všichni ke mně byli skutečně milí a snažili se mi pomoci. Dali mi na výběr z pestré škály společenských bot, neboť jiné se v jejich obchodě neprodávají. Jako spořivého člověka mě zaujalo, že boty byly výrazně levnější než u nás. Ovšem poměrně brzy jsem usoudil, že putovat s párem lakýrek v batohu není moudrý nápad. Stárnu, dřív bych si je koupil. Z Büyükçekmece jsem vycházel po rušné tříproudé silnici. Mnohakilometrová kolona aut mi udělala škodolibou radost. Vykračoval jsem si s úsměvem od ucha k uchu a pozoroval všechny řidiče, kteří uvízli na výjezdu z Istanbulu. Spousta z nich si mě pobaveně fotografovala. Docela by mě zajímalo, co se jim honí hlavou, když mě vidí takhle u silnice.

Jednou z nejlepších věcí, které velká města přinesla světu, jsou velká nákupní centra. V touze po nové obuvi jsem jeden takový chrám konzumu na předměstí Istanbulu navštívil. U vstupu stál detekční rám a policistka, která pečlivě šacovala všechny příchozí. Prošel jsem rámem a ten zapípal. Vzhledem k tomu, že mám v batohu dosud plynovou bombu, to ostatně nebylo velké překvapení. Líbezně jsem se na policistku usmál a rošťáckým hlasem prohlásil „turist, no terorist“. Dámu to rozesmálo a nechala mě vstoupit bez prohlídky. Předsudky o tom, že muslim je zlý terorista a Evropan zase hodný bankéř, zjevně fungují i v Turecku.

Nikdy jsem neviděl luxusnější obchodní centrum. Při pohledu na křišťálové lustry a podzemní kluziště mi bylo zřejmé, že do něj tak úplně nezapadám. Největší díl viny na tom měla má čtvrtkilová bomba v batohu a také skutečnost, že už značně páchnu. Minul jsem mnoho obchodů se značkami určenými pro lepší lidi, než jsem já, a konečně našel obchod s obuví. Ani tentokrát mi ale žádné boty nesedly. Ti Turci snad mají jiné nohy nebo co. Slunce kleslo k obzoru a já věděl, že spaní dnes bude problém. Při čekání na semaforu jsem se dal do řeči s mužem, který uměl dobře anglicky. Nadchl ho můj plán projít Turecko a poradil mi, že mohu spát v mešitách. Na kus papíru mi v turečtině napsal prosbu adresovanou imámovi. Třeba se někdy bude hodit. „Nemáš hlad? Pojď, dáme ti večeři,“ nabídla mi anglicky (bohužel) obtloustlá dívka mého věku, která společně s rodinou seděla na ulici před domem. Už bylo dlouho po západu slunce a já neměl ponětí, kde budu spát. Všude samé domy a žádná zeleň. Vyhlídky na budoucnost nestály za nic, a já tak neměl důvod večeři odmítat. Dostal jsem klasickou nálož – plněnou papriku, rýži a jogurt. Po přeslazeném dezertu jsem vše spláchl svým oblíbeným čajem Rize a poslouchal rady, co v Istanbulu navštívit. Jak se ukázalo, dívka mluví anglicky proto, že studuje cestovní ruch. Musím uznat, že má pro práci v pohostinství jistý talent.

Byla úplná tma a světla velkoměsta mě obklopovala ze všech stran, aniž bych tušil správný směr do centra. Spaní už pro mě nepředstavovalo velkou neznámou. Byl jsem smířený s tím, že ho tu noc nebudu provozovat. Poprvé jsem vytáhl kompas. Sice si totiž pro holky umím vymýšlet vlastní souhvězdí, ale nemám ani ponětí, jak podle hvězd určovat světové strany. Osobně považuji za nepravděpodobné, že bych ani na jednom z desítky kruhových objezdů neodbočil špatně, ovšem přibývající světla a rozšiřující se silnice ukazovaly na to, že se skutečně blížím k centru. Po půlnoci jsem dorazil k rozestavěnému domu, který přes noc hlídala skupina dělníků. Vytušil jsem příležitost a požádal je, zda bych v něm nemohl přespat. Empatičtí muži při pohledu na mě pochopili, že nemá smysl doporučit mi nejbližší hotel. „To bys měl nepohodlný. Kousek odtud bydlí naši kamarádi, můžeš přespat u nich,“ nabídl mi jeden z nich. Pak mě zavedl na parkoviště, kde v budce hlídače podřimoval mladý snědý muž, a cosi mu turecky řekl. Hlídač mi naznačil, že ho mám následovat. Bohužel mluvil jen turecky a arabsky, takže jsem z naší konverzace pochopil jen to, že je Kurd. No paráda, Ladislave. Všichni tě před Kurdy varovali, kurdské děti se tě pokusily okrást a ty teď jdeš spát k jednomu z nich domů. Tedy pokud se ta opuštěná prádelna, kam tě zavedl, vůbec dá domovem nazývat.

V malé prádelně s jedinou postelí mi dělala společnost trojice Kurdů. Můj hostitel mi naznačil, že v posteli budu spát já. Pak mi nalil čaj a kolu a marně jsme se snažili konverzovat. Českou republiku kluci neznali. Mou zmínku o sousedním Německu ale pochopili tak, že z něj pocházím, což je nadchlo. Jeden z Kurdů pantomimicky ztvárnil kyvadlové váhy, aby ilustroval, že v Německu máme výrazně vyšší platy než v Turecku. Marně jsem jim vysvětloval, že nejsem Němec a Česká republika je samostatný stát. Pak mi došlo, že bavit se s Kurdy o otázkách národa a státu je docela citlivé téma, proto jsem toho raději zanechal. Kluci pak vytáhli karty a pokusili se je se mnou hrát. Přinejmenším já ale neznal pravidla hry. Nakonec nás spasil chytrý telefon. Můj hostitel vytáhl starý samsung a ukazoval mi na něm různé fotografie, které se vážou ke kurdské národní identitě. Z fotografie ozbrojenců popravujících civilisty nebylo zřejmé, kdo střílí koho. Ze smíchu kluků jsem ale dovodil, že patrně Kurdové někoho a rozhodně byli v právu. Abych se klukům zavděčil, chvíli jsem pak hovořil o tom, jak moc nenávidím Ameriku. „Fucking USA, Obama terorist, America terorist, USA no good,“ opakoval jsem, zatímco se můj Kurd usmíval na své kamarády. Očividně byl pyšný na to, jak moudrého člověka s sebou přivedl.

Šel jsem se vymočit a při té příležitosti si do trenýrek strčil peněženku a pas, abych byl připravený kdykoli vyklidit pole. Pak konečně přišel okamžik spánku. Kluci si vytáhli na chodník před prádelnou koberec a já se k nim přidal. Spát na ulici mi připadalo bezpečnější než na posteli vevnitř. Před spaním jsme se ještě pomodlili. „Konečně dotyk evropské civilizace, společná modlitba,“ honilo se mi hlavou, když jsem opakoval fráze v arabštině a můj kurdský kamarád se na mě zlobil za každé přeřeknutí. „Lá, iláha, iláláhi,“ zněl mi v hlavě útržek modlitby, když jsem usínal v nejistém očekávání věcí příštích. Nezbylo mi než věřit, že by muslim svému hostovi nikdy neublížil. Jeden z kluků přišel a přikryl mě dekou. Ještě pusu na dobrou noc a bylo by to jak od mámy. Tedy kdybychom měli doma v dekách štěnice.

Den 6.

Velká města nemám rád. Po krásných dnech, kdy člověka probouzí zpěv ptáků, svačí na kameni u cesty a celý den pozoruje zvířata a nekonečná pole, ho najednou obklopuje hluk a stres. Protože ve městech trávíme většinu času, neuvědomujeme si to. Po delším čase v přírodě je ale ten rozdíl propastný. Je přitom zajímavé, že nepřátelské a hlučné prostředí měst nám poskytuje pocit bezpečí. Obávám se ale, že to je jenom iluze.

Ráno mi v půl sedmé zazvonil budík a vzápětí mě udeřil do nosu pronikavý zápach zatuchlých koberců, na nichž jsme leželi. Aniž bych budil ostatní, šel jsem si dovnitř sbalit věci. Kluci mi včera předvedli svůj důmyslný systém zamykání. Jedna z tabulek dveří byla namísto skla vyplněna fólií, kterou šlo prostrčit ruku a otevřít si zevnitř. Díky tomuto zabezpečení si mladíci mohou být jisti, že jim nikdo neukradne jejich rýžovar, vařič ani starou televizi. Sbalil jsem si věci a vyrazil na cestu. Ten den mě čekalo minimálně 45 kilometrů. Zamračené nebe pro mě proto bylo učiněným požehnáním. Dokonce i puchýře bolely méně než obvykle. Zkrátka dokonalé podmínky pro to, přejít pěšky největší evropské město. To ale nic nemění na tom, že to je neskonale hloupý nápad. Vyrazil jsem podél rušné čtyřproudé silnice směrem na východ. Chodník lemovaný obchody občas skončil uprostřed silnice a bylo zapotřebí přejít na druhou stranu. V těchto úsecích mě čekaly krátké osvěžující sprinty, neboť v Turecku se na přednost chodců příliš nehraje. Za chůze jsem si vyčistil zuby a také napsal SMS Mercanovi, který mi slíbil, že u něj mohu přespat. Kontakt na něj mi dal náš společný kamarád Radomír. Před odchodem mě totiž napadlo, že bude fajn mít předem domluvené místo na spaní alespoň v Istanbulu a Jeruzalémě. Vyjma kontaktů na ambasády jsem tak v notýsku měl také telefon na Mercana z Istanbulu a Herela z Jeruzaléma. Mercan mi vzápětí potvrdil, že se mnou počítá a těší se na mě. Bydlí poblíž proslulého Taksim Square, což pro mě neznamenalo nic menšího než cestu přes celé město. Sraz jsme si domluvili na stanici metra.

Až po třech hodinách cesty jsem se přiblížil k mostu, který odděluje širší centrum Istanbulu od periferie. Tohle město je fakt ta největší věc, jakou jsem viděl od doby, co se v televizi neobjevuje Petr Novotný. Protože začínalo pršet, zašel jsem do postranní uličky s úmyslem dát si někde čaj. Při hledání mě zaujalo zboží místních stánkařů, kteří prodávají opravdu všechno, co si jen dovedete představit. Mě ale vůbec nejvíc zaujaly nekolkované cigarety v igelitovém pytlíku. Zdá se, že tady dosud není Kalouskovo. Osvěžen horkým přeslazeným čajem jsem sebral odvahu, a sotva déšť zeslábl, vyrazil na most. Jak už to u mostů bývá, nenabízel mi před deštěm žádný úkryt. To mi nevadilo jen do okamžiku, kdy vypukla ošklivá bouřka. Abych neměl strach ze zásahu bleskem, strašlivě jsem klel. Ve druhé polovině mostu jsem se dokonce uchýlil k národněobrozeneckému přístupu a začal si vymýšlet vlastní sprostá slova.

Až první nadchod za mostem mi dal příležitost ukrýt se před deštěm. Sedl jsem si na plastovou láhev, smutně vytáhl tašku s darovanými tyčinkami od dámy z večerky a trochu se litoval. Takhle jsem si ten příchod do Istanbulu opravdu nepředstavoval. A už vůbec mě nenapadlo, že by mohlo pršet. Vždyť je červenec a tohle je Turecko, proboha! Nemám s sebou ani pláštěnku. Déšť ustal až po hodině a já mohl znovu vyrazit na cestu. A tehdy se rozpoutalo opravdové peklo. Istanbul byl zaplavený vodou, všude přetékaly kanály a auta projíždějící kalužemi mi stříkala vodu až na obličej. Chodníky postupně zmizely. Občas jsem mohl jít za svodidly stokou nebo po zdi vysoko nad okolním terénem, jindy mi nezbylo než kráčet za úzkou krajnicí. Myslím, že tentokrát už na mě řidiči (zcela oprávněně) netroubili proto, aby mě pozdravili, nýbrž aby mi dali najevo, že jsem sebevražedný idiot. V některých úsecích auta projížděla jen deset nebo dvacet centimetrů ode mě a já se bál o život. Rušné silnice ale prakticky není možné opustit. Když jsem kdysi v Německu na kole vjel na dálnici, musel jsem ujet ještě patnáct kilometrů odstavným pruhem, než se mi podařilo ji opustit. Tentokrát mi znovu hrozila smrt pod koly vozu. Kdyby mělo smysl se vrátit, hned bych se obrátil. Znamenalo by to ale jít zády k projíždějícím autům a riskovat ještě více. Nezbylo mi než uhánět dopředu ze všech sil a pokusit se z vražedného úseku co nejrychleji zmizet.

Nakonec se mi to přece jen podařilo a já mohl jít po trávě za svodidly. To bylo přirozeně výrazně bezpečnější, ovšem kvůli neustálému přelézání svodidel a přebíhání kruhových objezdů také bolestivější. Provoz byl tak silný, že jsem musel na některých místech čekat na přeběhnutí cesty i pět minut. Podobné situace skutečně prověří psychickou sílu člověka. Ještě náročnější, než to všechno projít, je zachovat si u toho dobrou náladu. Postupně začalo přibývat chodníků a já tušil, že se blížím centru. Různých lidí jsem se začal ptát, kudy se dostanu do paláce Topkapi, který údajně leží v samém srdci starého města. Údaje o vzdálenosti se pohybovaly mezi pěti až třiceti kilometry a nikdo nedokázal pochopit, že podobně dalekou cestu chci vykonat pěšky. Jeden černoch mě dokonce doslova prosil, ať jedu hromadnou dopravou – dovedl mě k automatu a nabízel, že mi koupí lístek. Když jsem odmítl, chytal se za hlavu a říkal, že jsem blázen. Správnou cestu pěšky mi poradil až anglicky mluvící trafikant. „Je to jednoduchý. Půjdeš pořád rovně po téhle silnici a pak doprava,“ popsal mi lakonicky. „Takže už jsem skoro tam?“ zeptal jsem se, aniž bych se snažil tajit své nadšení. „No, ani ne, rovně půjdeš tak dvacet kilometrů,“ odvětil trafikant. Polkl jsem slzu, poděkoval a pokračoval v cestě.

Po čtyřech hodinách jsem skutečně stanul u paláce Topkapi. Chození po památkách ale byla ta poslední věc na světě, která mě v tu chvíli lákala. Tedy vyjma návštěvy Hagia Sofia. Vždyť tenhle byzantský skvost je jediný důvod, proč jsem svou cestu naplánoval přes Istanbul. Měl jsem štěstí a hned první člověk, kterého jsem se zeptal na cestu, mi nabídl, že mě k Hagia Sofia doprovodí. Sliboval nejkratší možnou trasu a dobrou angličtinu. Bohužel se ukázalo, že o kvalitě své angličtiny má poněkud nereálné představy a ve skutečnosti jen opakuje pár frází. „Věřte něčemu, běžte si za svým snem a celý vesmír se spojí, aby se to stalo realitou,“ říkala pravděpodobně jeho oblíbená kniha o osobním rozvoji. Mladík věřil, ale vesmíru to bylo úplně jedno. Netrvalo dlouho a začal jsem svého rozhodnutí optat se na cestu právě tohoto človíčka litovat. Unavení lidé bývají vcelku nevrlí a u mě to platí dvojnásob. Smršť otázek mého kolegy mě rozčilovala skoro tolik jako skutečnost, že stejně nerozuměl mým odpovědím. Jakkoli jsem se snažil být milý, empatický Bulhar zaznamenal můj duševní neklid. „Do you have a problem, sir?“ ptal se mě průběžně. Přestože jsem odpověděl vždy negativně, ptal se pořád dokola. Rozhodl se, že přijde té záhadě na kloub. Když jsme konečně přišli k Hagia Sofia, chrám už měl zavřeno. To byla poslední rána pro mou pochroumanou psychiku. Sedl jsem si na lavičku, rozhlížel se kolem a doufal v trochu klidu. A pak to přišlo znovu… „Do you have a problem, sir?“ „No!“ řekl jsem podrážděně. „Maybe a little problem?“ nevzdával se můj bulharský mučitel. Každé jeho další slovo bylo jako bambusová tříska, kterou mi zavádí pod nehty voják Vietkongu. Rozhodl jsem se proto přiznat pravdu. „Yes. You are the problem,“ řekl jsem mladíkovi. „You are tired. I better go. Goodbye,“ odvětil a konečně odešel. Kdepak, upřímnost nikdy nezklame – ať už člověk chce rozvrátit vztah, zničit přátelství, nebo třeba rozplakat matku.

Protože noční Istanbul není nejbezpečnější místo, k Taksim Square jsem se rozhodl dojet autobusem. Ráno se zase vrátím k Hagia Sofia, odkud budu pěšky pokračovat do přístavu, trajektem přejedu Marmarské moře a pak mě čekají stovky kilometrů pěšky napříč vyprahlým středem Turecka. Do srazu z Mercanem mi zbývaly ještě tři hodiny, a tak jsem se procházel středem Istanbulu. Moc pěkné město, ovšem rozčilovala mě ta všudypřítomná chudoba. Na jedné straně ulice jsem viděl drahé restaurace plné lidí, zatímco na druhé straně se bosé kurdské holčičky hádaly o jogurt. Procházel jsem se centrem města a bylo mi líto, jak jsem se obořil na toho bulharského chlapce, který chtěl být jenom milý. Podobné situace jsou především výsledkem bariér vytvářených zdvořilostí. Nepochybuji o tom, že přítomnost onoho upovídaného chlapce přede mnou byla nepříjemná více lidem, ale kvůli zdvořilosti mu to pravděpodobně nikdo neřekl. Trocha zničující upřímnosti je občas zdravá. Dobře to znám z vlastní zkušenosti. Z rozjímání mě vyrušil pán, který mi přišel nabídnout vyčištění bot. Chválil jejich precizní provedení a pečlivě mi kartáčkem vydrhl kůži tak, že vypadaly jako nové. Stěžoval si, že doba je pro jeho řemeslo zlá, protože lidé nosí sandály a žabky. Geniálnější podnikatelský záměr než čistit turistům v létě boty už měl jen starý pán, který na ulici vybíral peníze za to, že se u něj lidé mohli zvážit. Mám podezření, že oba také četli knihu o vesmíru pomáhajícím všem naivně věřícím.

Před desátou jsem k smrti unaven seděl v autobuse. Při přejezdu Bosporské úžiny se mi naskytl velkolepý pohled na záliv posetý zářícími loděmi. Z obou stran jej lemovala světla domů a lamp. Mít lyrický talent, nepochybně bych podmanivou scenérii popsal lépe. Na tomto místě byste pak museli číst mučivě dlouhý text plný nechutně romantického líčení. Štěstí pro nás všechny, že podobný um zcela postrádám. Na Mercana jsem na zastávce čekal asi půl hodiny, nakonec ale skutečně přišel a dovedl mě k sobě domů. Maličký byt sdílí se dvěma spolubydlícími, sám spí na gauči v kuchyni. „Ten gauč je rozkládací, jestli ti to nevadí, budeme na něm spát oba,“ řekl mi. Bavili jsme se spolu jen chvíli, Mercan měl totiž naspěch. „Vezmi si z lednice, co potřebuješ, vyper si, udělej si pohodlí. A teď mě prosím omluv. Jdu na party a už mám zpoždění. Přijdu někdy nad ránem a budu úplně opilej,“ seznámil mě s podmínkami ubytování a vytáhl z lednice láhev ochucené vodky. Mercan odešel a dal mi tak věc, kterou jsem potřeboval ze všeho nejvíc – klid. Vykonal jsem vše potřebné, rozložil gauč a oddal se spánku.

Den 7.

Můj kamarád Martin mě naučil jednu nesmírně důležitou věc – dělat si to hezký. Jak na to? Je to prosté. Vytipujete si hezké místo a obklopíte se něčím, co máte rádi – lidmi, hudbou, jídlem, dobrým vínem, krásnou slečnou, příjemnou vůní… čímkoli. Prostě vytvoříte dokonalý moment jako z reklamy na štěstí. A pak se zastavíte, mlčíte a intenzivně vnímáte všechnu tu krásu a radost. Lidé podle mě takové chvíle prostě potřebují a měli by si je sami vytvářet. Postupem času zjistíte, že si podobnou radost můžete udělat prakticky každý den.

Jak Mercan slíbil, tak učinil. Skutečně přišel domů nad ránem a byl úplně zhulákaný. Jako bonus si pro mě ale připravil ještě jednu věc, o které se mi večer zapomněl zmínit. Chvíli poté, co vedle mě usnul tvrdým opileckým spánkem, se probudil a začal mě osahávat. Přiznávám, mít mezi nohama ruku svého hostitele patří mezi ty zážitky, které bych si klidně nechal ujít. Na podobné situace jsem ale naštěstí dobře připraven, protože jsem se několikrát vyskytl v opačné situaci. Po vzoru emancipovaných dívek jsem Mercana praštil přes ruku a on se od mé stydké kosti zase vzdálil. Neočekával jsem, že by si snad Mercan svůj noční pokus překročit hranice přátelství pamatoval, ovšem přesto mi připadalo správné ráno odejít, aniž bych ho budil. Kdyby se mu vzdor opilecké agonii naše nezdařené milostné dobrodružství vrylo do kůry mozkové, bylo by z toho faux pas. Vím, jakou důležitost muslimové přikládají svým hostům, a nepochybuji o tom, že by se moc styděl. A vystavovat Mercana podobnému ponížení by ode mě nebylo hezké. Je to podobný princip, jako když vám umře morčátko, protože sežralo něco špatného. Můžete se na něj zlobit?

V devět hodin už jsem znovu stál u chrámu Hagia Sofia, který byl tentokrát otevřený. Vyskytl se ovšem úplně jiný problém, který dokáže spořivému člověku zkazit den – výše vstupného. Třicet tureckých lir na osobu (asi tři sta korun) a vůbec žádné slevy pro důchodce, studenty, poutníky ani členy fašistického odboje. Chvíli jsem přemýšlel, zda podobnou krádež za bílého dne podpořit. Pak se mi podařilo nalézt šalamounské řešení – vstupné zaplatím, ale vevnitř strávím opravdu dlouhou dobu, aby to v přepočtu na hodinu nevyšlo tak draho. Chrám jsem si nakonec prohlížel čtyři hodiny za 75 korun na hodinu. Dlužno říci, že se jedná o skutečně impozantní stavbu. Monumentální kupoli umístěnou v 55 metrech lemují okénka, díky čemuž z podhledu vypadá, jako by byla zavěšená ve vzduchu. Přestože byl původně křesťanský chrám později přestavěn na mešitu, zachovaly se v něm krásné mozaiky znázorňující Krista. Muslimové, oslněni jejich krásou, je totiž nezničili, ale jen zakryli štukem. Předpokládám, že by si je tam i nechali, kdyby směli mít svatostánky vyzdobené obrazy postav. Ježíš Kristus je totiž jako prorok uznáván i v islámu. Muslimové jen v Kristově případě odmítají přiznat otcovství Bohu.

Po prohlídce Hagia Sofia jsem zevlil Istanbulem a postupně nabral směr k přístavišti. Dlužno říci, že když návštěvě města nepředchází třicet kilometrů cesty po té nejrušnější silnici, jakou jste kdy viděli, působí výrazně příjemněji. Zastavil jsem se na čaj a opékanou kukuřici, na čemž je zajímavé jenom to, že nemám rád kukuřici. Abych uklidnil matku, navštívil jsem také internetovou kavárnu a poslal jí několik půvabných fotografií, které vykreslovaly Turecko jako zemi malých roztomilých psíků, zapomenutých silniček mezi poli, dobrého jídla, krásných dívek a přátelských lidí. Pravdu o puchýřích, opruzeninách, gigantických psech, čtyřproudých silnicích, náruživých mužích a zrádných autobusových dopravcích jsem vynechal. Abych si to udělal hezký, koupil jsem si v přístavu lístek na loď odjíždějící v 19.30. Jedině tak budu moci pozorovat západ slunce nad Marmarským mořem přímo z paluby našeho trajektu. Velkolepé, romantické a podmanivé! Až do odjezdu lodi jsem se poflakoval špinavou čtvrtí kolem přístavu, abych udělal pár fotek chudých dětí a mohl pak své okolí poučovat o změně životních priorit, jako to dělá většina lidí, kteří byli v Indii. „Když jsi to neprožil, tak to prostě nemůžeš pochopit,“ budu říkat o své pouti. Hehe, už se těším.

Při čekání v přístavu mě oslovila pěkná Filipínka. Vypadala trochu jako Halina Pawlowská, jen se jí vůbec nepodobala v obličeji. Když mi pan námořník u čaje líčil, jak přátelští jsou lidé na Filipínách, měl úplnou pravdu. Ukázalo se, že oba máme namířeno do města Yalova a jedeme stejnou lodí. O parťákovi na sledování západu slunce jsem tak měl rázem jasno. Nasedli jsme na trajekt, vybrali si parádní místo na zádi s dokonalým výhledem a sledovali vzdalující se město. Po dlouhé době jsem trávil čas s někým, kdo mluví perfektně anglicky, což mi umožnilo žertovat na úrovni. „Záchranné čluny by nestačily pro všechny. Doufám, že občané Evropské unie a tichomořských ostrovů budou mít přednost,“ konstatoval jsem po krátké obhlídce paluby. „Ten kapitán jede, jako by chtěl překonat rychlostní rekord. Raději vyhlížej ledovce, já se jdu poohlédnout po nějakém prázdném autě,“ pokračoval jsem v parafrázování oscarového trháku. Filipínka se smála, až se za prsa popadala. Skoro tak moc jako já. Dobře, smát se vlastním vtipům je zvláštní – ale na pouti si na to člověk zvykne. O chvíli později už jsme mlčky sledovali překrásný západ slunce. Mercan by měl o tom, jak s touto situací naložit, jasno. Já ale svou ručku šmátralku nechal na spoušti fotoaparátu. Když mě kýčovitá kompozice přestala zajímat, našel jsem si jinou zábavu. Ze všech úhlů jsem fotil důležitě se tvářícího člověka s teleobjektivem, který fotil panorama Istanbulu. A Filipínka se smála. O hodinu později jsme přistáli. Protože by věta „kotě, nechceš jít se mnou k lidem, kteří mě dneska pozvou k sobě domů?“ nezněla jako z pamětí Giacoma Casanovy, jen jsme se srdečně rozloučili a já podle kompasu vyrazil pryč z Yalovy.

Celkem frekventovanou silnici lemovaly prodejny se sladkostmi a zahradními trpaslíky, které měly otevřeno i v tuto nekřesťanskou hodinu. Hodina muslimská to ovšem byla – v době ramadánu skutečný život začíná až po západu slunce. Všude bylo hodně psů, kteří slibovali obtížné hledání klidného místa na spaní. Prodejci pomalu začali zavírat své stánky a já se připravoval na další dlouhou noc. Někdy po jedenácté na mě zamával muž postávající u obchodu s keramickými soškami. Vytušil jsem příležitost získat místo na spaní a ještě si prohlédnout něco krásného. Prodejce mi skutečně nejprve pyšně ukázal své zboží – nesnažil se mi ho prodat, myslím, že se chtěl jen pochlubit. Mezi docela obyčejnými zahradními trpaslíky se nacházely opravdové skvosty jako močící chlapeček se zabudovaným čerpadlem nebo Shrek ještě ošklivější než v televizi. Sotva jsme se po prohlídce muzea čínské lidové tvořivosti posadili do altánku s gaučem a televizí, muž mi položil tu nejsladší otázku, jakou jsem si mohl přát. „Beer?“ zeptal se mě věcně. O chvíli později už jsem z plechovky srkal silný ležák. Je pozoruhodné, že jediný nápoj dokáže zahnat vedro, chmury, bolest i hlad. Slovník mého hostitele bohužel tvořila prakticky jen anglická slova přejatá do turečtiny. V takových situacích se člověk vždy potýká s nedostatkem sloves a nadbytkem podstatných jmen. Podobně nekonstruktivní konverzace k pivu nepatří, proto jsme se raději pustili do hraní vrhcábů. Zavzpomínal jsem na svá dětská léta a osvěžil si pravidla. Můj soupeř se choval velmi gentlemansky, a kdykoli jsem kameny přemístil jinak, než považoval za ideální, vrátil je do původní pozice a táhl za mě. Takto proběhla dobrá třetina tahů, ty zbylé považoval za přípustné. Po pěti hrách nakonec Turek přehrál sám sebe 3 : 2 a s neskrývaným zklamáním z prohry mi oznámil, že se vrátí domů.

Na zbytek večera jsem dostal ještě jedno pivo, dálkové ovládání od televize a také nabídku, abych v přístěnku přespal. Přestože gauč před okolním světem chránila vrstva slizu, s radostí jsem s přespáním souhlasil. Muž odjel na motorce, aniž by se snažil cokoli ze svého zboží sklidit dovnitř. Dávalo to smysl. Kdyby se v noci připlížil zloděj a ukradl některou z vystavených soch, jejím vlastnictvím potrestá sám sebe. Protože jsem měl po dlouhé době před spaním soukromí a pohodlí, rozhodl jsem se chvíli relaxovat u televize. Ani jeden z dvou set kanálů nenabízel pohled na nahé dívky, a tak jsem se rozhodl ukojit alespoň intelektuálně sledováním anglické verze arabské zpravodajské televize Al-Jazeera. Zdá se, že Izraelci rádi vraždí děti. Fakt. Říkali to v televizi.

Den 8.

Je zvláštní trávit čas s člověkem, s nímž nesdílíte společný jazyk. Takové setkání je paradoxně mnohem ryzejší a upřímnější, než kdybyste si rozuměli. Netvrdíte mu, že má hezký byt, vynecháte všechny zdvořilostní fráze. Sedíte proti sobě ve vší nahotě svého lidství, aniž byste měli šanci získat si sympatie slovy. A přesně v tom okamžiku pocítíte zvláštní vzájemnou blízkost, která je založena pouze na tom, že jste oba lidi. Vzhledem k tomuto principu jsou všechny rozdíly mezi vámi banální.

Po pěti hodinách spánku jsem znovu vyrazil na rušnou silnici, na níž mě nepotkalo pranic dobrého. Dopředu mě ale hnala vidina lepších poměrů – v nedalekém městě Altinova jsem se měl napojit na pěší cestu Evliya Çelebi. Ta je pojmenována po slavném tureckém cestovateli a provádí turisty napříč celým středem Turecka. Určena je především pro lidi cestující na koních, ovšem podle fotografií vypadá půvabně i pro ty, kteří pod sebou žádné páchnoucí zvíře nemají.

Návštěvu Altinovy jsem zahájil výběrem z bankomatu, který měl odstartovat období hojnosti. Vlivem rostoucího vedra a s ním souvisejících nákladů na nanuky jsem ale nabyté liry rychle utratil. Výběr z bankomatu v turečtině mi připomněl souboj Davida s Goliášem. Velký neohrabaný stroj jsem nakonec přechytračil náhodným mačkáním tlačítek a o chvíli později už mi odevzdaně podával 200 lir. Jako obvykle, i tentokrát jsem prahnul po tom, dát si čaj. Když se mi naskytl pohled na bar zaplněný lidmi, zaradoval jsem se. Vše vypadalo v pořádku – skupinky lidí debatovaly u svých stolečků, solitéři si četli noviny nebo luštili křížovku. Kavárenská idylka měla jediný háček – nikdo z nich neměl žádný nápoj. Ostatně by jim ho ani nikdo nedal, je ramadán. Zdá se, že tady půst berou mnohem vážněji. Sedl jsem si k prázdnému stolu a začal si dopisovat deník. V okamžiku, kdy jsem vytáhl vodu, ke mně přišel mladý muž, chytil mě za ruku a naznačil, že mám jít s ním. Převedl mě přes silnici k další kavárně, která měla zahrádku zakrytou závěsy. Neměly ji chránit před sluncem… ale před pohledy ostatních lidí. Na přeplněné zahrádce totiž desítky hostů popíjely čaj a vychutnávaly si dopolední cigaretu. Objednal jsem si čaj, přisedl si k lidem, kteří mě pozvali, a užíval si atmosféru tajného baru prohibičních dvacátých let. „Kluci, nevíte, kde tady najdu cestu Evliya Çelebi?“ zeptal jsem se naivně. Docela nevinná otázka rozjela dlouhou diskuzi, na jejímž konci stála stránka na anglické Wikipedii, kterou mi na svém smartphonu ukazoval jazykově nejzdatnější člen skupiny. Byla věnována cestovateli Evliyu Çelebovi. Muž zarputile opakoval slovo dead a ukazoval na datum jeho úmrtí.

Nezbylo než hledat odpovědi v internetové kavárně. Znovu jsem se ocitl ve špinavém a páchnoucím doupěti plném dětí, které nadšeně zabíjely své virtuální nepřátele. Počítače jsou pro chudé turecké rodiny příliš drahé, proto je děti obvykle nemají doma. Kluci tak dělají vše pro to, aby si vydělali pár lir, a hned jak se jim to podaří, utratí je v internetové kavárně. Podle všeho tam používat internet a pít kávu chodím jen já. Surfování mi přineslo nemnoho radosti. Podle mapy bych se na Evliya Çelebi musel vracet zpátky, což zásadně nedělám. Rozhodl jsem se proto vyrazit po silnici na jih, kde bych měl cestu někde potkat. Ze zpráv jsem se také dozvěděl, že Izrael zahájil pozemní operace v Pásmu Gazy a konflikt začíná být nejvyhrocenější za poslední desetiletí. Evropské cestovky ruší plánované zájezdy do Svaté země. Lidé stornují letenky s tím, že Dubrovník je stejně hezčí než Jeruzalém. Na druhou stranu z pozice spořivého člověka musím ocenit, že se válka příznivě projevila na cenách letenek. Napsal jsem e-mail otci a požádal ho, ať se pokusí matku držet stranou od médií, která jsou informací o válce plná. Pak jsem si v mapě naplánoval další část cesty – půjdu do 55 kilometrů vzdáleného města Iznik. Na Facebooku mi několik lidí poslalo odkaz na články o tom, že v Izraeli zuří válka. Děkuji, je to od vás milé.

Charakter krajiny se oproti severu Turecka hodně změnil. Šplhal jsem podél potůčku do prudkého kopce, okolní svahy zakrývaly řídké lesy. Na vrcholu kopce jsem si osušil pot z očí a rozhlédl se po kraji. Zdá se, že mě čeká rozmanitější podívaná než jen nekonečná pole – zvlněnou krajinu protínaly linie potoků, z kopců trčely obnažené skály a všude kolem se střídaly lesy s loukami a malými políčky. Oproti nekonečným silnicím plným aut a všudypřítomným slunečnicím je to skutečně příjemná změna. Asi deset kilometrů za Altinovou jsem si sedl ke stolu před mešitou, abych v klidu posvačil. Sotva jsem ale vytáhl chleba a mléko, přisedl si ke mně mladý muž mého věku. Přivedl mě tím do celkem svízelné situace – nevím, zda je v tomto ramadánem stiženém kraji zdvořilé svačit před hladovějícími a žíznícími. Návštěvník ale pochopil mé rozpaky a naznačil, ať klidně jím. Když o chvíli později beze slova odešel, myslel jsem, že nakonec přece jen neunesl pohled na hodujícího křesťana. Ukázalo se ale, že se mnou má docela jiné plány. Odešel a zase se vrátil celkem třikrát, aby mi přinesl rajčata, olivy, papriky, sýr, broskve, okurky, vodu a zákusek. Cpal jsem se k prasknutí a každou další potravinu upřímně chválil. Po zákusku jsem si na lavičce dopřál půlhodinku spánku. Je to zvláštní. Ten člověk se celý den nenajedl ani nenapil, přesto měl radost, že mi chutná, a ještě mě do jídla povzbuzoval. Takhle nějak podle mě vypadá respekt.

Odpoledne se mi konečně podařilo narazit na cestu Evliya Çelebi. Vypravil jsem se po ní, ovšem první rozcestník se ukázal být zároveň rozcestníkem posledním. Nezbylo mi tedy než pokračovat po silnici a vidinu putování po prašných cestách Evliya Çelebi definitivně opustit. Až do večera mě nic velkolepého nepotkalo a já si užíval krásné krajiny a silnic bez aut. Jen pátrání po čaji zůstávalo bezvýsledné. Na první otevřený bar jsem narazil až v osm hodin. Barman byl ale neoblomný. Ukázal na devítku na hodinách, aby mi dal jasně najevo, že čaj se dříve podávat nebude. Slunce už pomalu zapadalo, když mě na ulici chytil za ruku asi šedesátiletý pán. Na rozdíl od většiny ostatních Turků už po prvních nezodpovězených otázkách pochopil, že nemluvím turecky. A na rozdíl od všech Turků se to nesnažil vyřešit tím, že bude mluvit pomaleji, ale rovnou plynule přešel do pantomimy. Za ruku mě táhl do průjezdu, čímž mi dal jasně najevo, že se mnou má nějaké plány. Nezbývalo mi než doufat, že má v plánu mě nasytit nebo pozvat na čaj, a následoval jsem starého pána až do jeho bytu. Jediný nábytek tvořila dvojice gaučů v obýváku a kuchyňská linka, zbytek bytu nebyl dosud dostavěný. Po prohlídce skrovného příbytku hostitel pokryl zem novinami a naznačil, že si na ně mám sednout. O chvíli později jsme už společně jedli pikantní hovězí žebírka a pantomimicky probírali své životy. Vyšroubováním žárovky mi pán prozradil, že je elektrikář, předstíráním smrti a odhazováním snubního prstenu zase to, že je vdovec. Plány pokračovat dál jsem opustil, protože by byla škoda připravit se o tak zvláštní setkání. Ještě dlouho jsme spolu popíjeli čaj a užívali si naši konverzaci beze slov. Pak jsem se odebral na gauč a spokojeně usnul – má víra v dobro lidstva byla znovu o něco silnější.

Den 9.

V době antického Řecka si autoři divadelních her oblíbili složité tragédie. Zápletka byla často tak komplikovaná, že už ji nešlo vyřešit jinak než zásahem bohů. V tom okamžiku se za pomoci kladkostroje před zraky aplaudujících diváků z nebe snesla postava boha zvaná „deux ex machina“, která vše rozetnula. Že to je absurdní? Kdepak, na poutích jsem zjistil, že takové situace existují i v reálném životě. V okamžiku, kdy má člověk pocit, že neexistuje žádné rozumné východisko, stačí chvíli počkat. Vždy se objeví nějaké náhlé, nečekané a geniálně prosté řešení. A i kdyby náhodou ne, tak jste alespoň zůstali veselí o trochu déle.

Ráno jsem se probudil v šest hodin a na zemi už na mě čekala přichystaná snídaně. Pan elektrikář je ten nejlepší hostitel na světě! Talíře dokonce podložil novinami s křížovkou, kdybych měl chuť si po ránu zaluštit. Zamlčel jsem, že se ze mě stal před nedávnem muslim, a s chutí se pustil do chleba s ovčím sýrem. Do láhve jsem si také odlil čaj. Odmítám riskovat další dopoledne strávené bez milovaného Rize. Na cestě jsem potkal spoustu traktorů zemědělců, kteří na svých strojích mířili za dalším dnem žízně a těžké práce. Lesy postupně nahradily sady plné jabloní, třešní a olivovníků. Už od rána do silnice pražilo slunce, díky kterému se tady očividně zemědělství daří skvěle. Samotný Iznik ale leží na pobřeží velkého jezera, což pro mě znamenalo příslib osvěžení, čistoty a vodních radovánek. Těžko hledat krásnější pocit než se ponořit do studené vody poté, co se vás půl dne snažilo ugrilovat slunce. Z ranní nevšímavosti mě vytrhlo zoufalé kňučení – přesně takový zvuk, který bych nejraději vyloudil, když se nedobrovolně na pár hodin ocitnu bez vody. O okamžik později už mou nohu doslova objímalo rozkošné štěňátko. Bylo vidět, že má žízeň, ovšem já sám už všechnu vodu vypil. Nezbylo nám tak nic jiného než vyrazit do sedm kilometrů vzdáleného města společně. Štěně mi poslušně cupitalo u nohy a vše ukazovalo na dlouhý a stabilní vztah. Byl nejvyšší čas vymyslet mu jméno a začít s výcvikem. Protože jsem pejska našel v lese, dostal jméno Rolf podle knihy Rolf zálesák. Aby měl Rolfíček ke svému drsňáckému jménu také drsňácké schopnosti, začal jsem ho učit dávat high five. Dělalo mi velkou radost, že už na cestě nejsem sám, a plánoval jsem naši společnou budoucnost. Rozhodl jsem se, že pokud se mi nepodaří najít Rolfíkovi po cestě nového pána, zkusím najít způsob, jak ho dostat do Izraele a pak domů. Jen mi dělalo starost, co tomu řekne náš rodinný pudlík Chuck Norris.

Ve městě se mi od mužů, kteří seděli u zavřené kavárny, podařilo vyžebrat půllitr vody. Zatímco jsem napájel Rolfíka, snažil jsem se mu mezi nimi najít nového pána. Muži mi ale naznačili, že je prašivý a že bych ho měl odvést do útulku v Izniku. Ani já, ani Rolfík jsme ale nehodlali takové nenávistné řeči poslouchat, a tak jsme znovu vyrazili na cestu. Lehce rozladěný Rolfík šel vedle mě ozdobený svým novým vodítkem – šňůrou původně určenou k zavěšení hamaky. Zastavili jsme se ještě u napajedla pro dobytek, abych se mohl napít také já. Rolfík vyskočil k vodě a začal znovu pít. Musel být opravdu pořádně dehydrovaný, dost možná jsem mu zachránil život. Nebo spíš ne, ale baví mě si to tak představovat. Na konci města se ale stalo něco docela nečekaného. Rolfík se zastavil, lehl si do stínu stromu a odmítl pokračovat dál. Marně jsem mu domlouval. Nepomohlo ani lákání na sušenky, ke kterému jsem se uchýlil inspirován filmem E. T. – Mimozemšťan. Rolfík se prostě rozhodl dát mi důrazně najevo, že tady jeho pouť končí. Co naplat, každý rodič jednou zažije pocit, kdy chce jeho štěňátko opustit hnízdo. Navždy jsme se rozloučili a já znovu osiřel.

Jednotvárnost cesty mezi sady narušovali jen přátelští zemědělci, kteří mě lákali ke svým stromům, aby mohli neznámého poutníka na cestu zásobit čerstvým ovocem ošetřeným lahodnými postřiky. Z jejich srdečnosti bylo znát, že zde na turisty vůbec nejsou zvyklí. To mě příliš neudivuje, protože předpokládám, že turisté si do Turecka nejezdí prohlédnout ovocné stromy. Nejvíc mě zaujala skupina Syřanů, kteří mluvili obstojně anglicky. Uprchli do Turecka před válkou a teď pracují v jablečném sadu. Na rozdíl od ostatních zemědělců i přes den pili a kouřili. Podivil jsem se tomu a zeptal se, proč nectí ramadán. „Vždycky jsme ho jako muslimové drželi – až do války. Za války se na podobné věci vykašleš,“ řekl mi jeden z nich. Sám jsem měl původně v plánu jít přes Sýrii, o to víc mě zasáhlo, co se tam teď děje. Válka už vyhnala za hranice šest milionů uprchlíků – a skoro dva miliony z nich skončily právě v Turecku. Těžko si jen představit, co ti lidé museli podstoupit. Opustili všechno, co budovali celý život, a s celými rodinami odešli do cizí země. Těžko hledají práci, v Turecku dokonce mají také problém se domluvit, protože tam arabsky umí málokdo. Já sám na pouti poprvé v životě pocítil dotyk války. Setkal jsem se s lidmi, které vyhnala z jejich domovů, nedovolila mi jít do Sýrie, dost možná kvůli ní nebudu moci ani letět do Izraele. A to je ode mě válka vzdálená přes tisíc kilometrů. V Evropě můžeme uprchlíky snadno chladnokrevně odsuzovat a vnímat je jen jako riziko. Ale v okamžiku, kdy se člověk setká s prvním z nich, uvědomí si jednu důležitou věc: že by na jejich místě udělal úplně totéž. Nechci si ani představovat, co všechno museli ti kluci sbírající jablka zažít.

Město Iznik proslulo v 16. a 17. století výrobou keramiky a zdá se, že hlíně zůstává věrné dodnes. I v samotném centru jsou totiž prašné cesty. Celkově město nepůsobí nikterak monumentálně. Většina obchodů nabízí zboží pro zemědělce a v Izniku jako by se čas zastavil počátkem minulého století. I tentokrát byly zahrádky barů obsazeny lidmi, ovšem bohužel nikdo z nich před sebou neměl čaj. Zastavil jsem se tam, abych se alespoň zeptal na cestu k jezeru. Místní mě navedli na bulvár tak významný, že byl dokonce vydlážděný. K obědu jsem si koupil litr mléka a ještě před příchodem k jezeru ho do sebe vpravil. Bohužel se ukázalo, že to bude jediné osvěžení tohoto odpoledne. Jezero znečištěné dusíkatými hnojivy ze širokého okolí totiž nepříjemně páchlo a bylo plné řas. Zemědělství mi odhalilo svou pravou tvář. Pěstováním plodin, které bych tu přes den správně jako muslim ani neměl jíst, mi zemědělci zničili koupání. A to ani nemluvím o tom, že mě dnes krutý osud připravil o štěňátko. Taková pouť, to není žádná sranda.

Z Izniku jsem po nepříjemně frekventované silnici bez krajnice vyrazil směrem na město Bilecik. Ještě před západem slunce jsem si s heretickými prodejci stihl dát čaj a meloun, po západu už mě čekal jen boj o přežití. Proti mně jezdila velká zemědělská auta a kamiony, před kterými jsem musel uhýbat do příkopu. Moc mě ta hra nebavila a nejraději bych přespal v některém z nekonečných sadů, kterými jsem procházel. Všechny ovšem měly jeden celkem zásadní problém – děla proti ptákům. Vidina usínání za zvuku střelby mě nikterak nelákala. Měl jsem jen dvě možnosti – strávit bezesnou noc na bitevním poli, nebo zkusit pokračovat bůhvíjak daleko pryč ze sadů a riskovat kontakt s nárazníkem kamionu. Po pár kilometrech sady konečně zmizely a přede mnou se jako deus ex machina zjevila čerpací stanice. Sotva jsem si sedl k venkovnímu stolku, přišel za mnou sám majitel, aby mi nabídl spaní na stole ve skladu. To jsem s radostí přijal a pustil se do večeře. Ze všech zásob mi zbyl jenom kus chleba a margarín, který vlivem vedra zcela ztratil svou tuhost. Chléb namáčený v tekutém margarínu chutná ještě o něco odporněji, než si teď asi myslíte. Hlad je ale nejlepší kuchař; i když v tomto případě jsem riskoval, že se brzy budu muset poohlédnout po nejlepším gastroenterologovi. Ukázalo se, že majitel mluví trochu anglicky, a kromě pár dobrých rad jsem od něj dostal také svou první mapu Turecka. Vydala ji společnost Philipp Morris, největší výrobce cigaret na světě, a znázorňuje všechny antické památky, které tabákový gigant sponzoruje. Protože takové památky existují jen dvě, stačila pro jejich zakreslení mapa v měřítku 1 : 5 000 000. To znamená, že centimetr na mapě odpovídá 50 kilometrům ve skutečnosti. Povzbudivé, vskutku. Na druhou stranu bych podrobnější mapu ani nechtěl. Tahle je ideální pro to, abych nepřehlédl žádné stotisícové město, a zároveň zůstal odkázán na pomoc místních. Každopádně už mám mapu. Ale nikomu o tom neříkejte, jo?

Den 10.

Jedním z nejkrásnějších okamžiků cesty je očekávání, co bude za vrcholem kopce. Člověk je podobně jako středověký poutník odkázán jen na to, co vidí na vlastní oči. Dokud neshlédne na krajinu pod sebou, nemá ani ponětí o tom, kudy v příštích dnech povede jeho cesta. Do kopce ho tedy žene nejen touha přiblížit se cíli, ale také zvědavost. Pak se konečně dostane na vrchol a může se rozhlédnout. Zaraduje se nad každou řekou – ta pro něj znamená odpočinek a čistotu; potěší ho každý lesní remízek – v něm může bezpečně přespat; a v duchu počítá vzdálenost mezi minarety, aby zjistil, jak těžké bude obstarat si vodu.

Krátce poté, co jsem usnul, mě prodavač přišel zdvořile požádat, zda bych mu pomohl složit balenou vodu, kterou zrovna přivezl náklaďák. Za normálních okolností bych předstíral, že jsem ochrnutý, případně předvedl své oblíbené pantomimické představení „brouček obrácený na krovky“. Jsa ovšem zavázán loajalitou ke svému zachránci, vyrazil jsem mu na pomoc. Operace netrvala dlouho a ve výsledku mě spíš pobavila, než rozladila. O poznání nepříjemnější ale byla skutečnost, že pumpa fungovala nonstop. Prodavač spal v malé místnosti za pokladnou, a kdykoli chtěl řidič natankovat, jednoduše ho vzbudil za pomoci klaksonu. No a jak už to tak se zemědělci bývá, rádi tankují opravdu brzy ráno a někteří z nich se naopak z pole vracejí až pozdě v noci.

Když jsem ráno rozlepil unavené oči a chystal se vyrazit na cestu, přiběhl ke mně prodavač, který měl po noční směně nepochopitelně úsměv na tváři. Přinesl mi toast na turecký způsob, tedy polovinu chleba zapečenou se sýrem a salámem. To mi zvedlo náladu a s toastem v ruce jsem vyrazil za svou denní náloží kilometrů. Cesta chvíli pokračovala po včerejší frekventované silnici, kterou znovu zaplnili zemědělci mířící do svých sadů. Netrvalo ale dlouho a odbočil jsem na maličkou silnici vedoucí do prudkého kopce, kterou lemovaly olivovníky. Znovu mě obklopoval jen zpěv ptáků, šumění potoka a krásná krajina probouzející se k životu. Předpověď počasí slibovala příjemných 36 °C ve stínu, což je pro rozumného člověka ta nejlepší motivace zdolat kopec ještě brzy ráno. Svižně jsem vykračoval do kopce a přemýšlel nad tím, jak se tu asi zemědělcům žije. Od doby, co jsem před lety dočetl Steinbeckovy Hrozny hněvu, k zemědělcům cítím zvláštní náklonnost. Koneckonců prožívám podobné dobrodružství jako hrdinové této knihy. Steinbeck totiž v Hroznech hněvu popisuje, jak v dobách Velké ekonomické krize zkrachovalí zemědělci putují z Oklahomy přes celé Spojené státy za sezónní prací v Kalifornii. Dodnes mám podezření, že mi Steinbecka do knihovny podstrčil můj děd, utopický příznivec rovnosti mezi lidmi. „Když potřebuješ laskavost, vydej se za lidmi, kteří jsou ještě chudší než ty,“ píše se v Hroznech hněvu. „Svůj život hodnotíš objektivně až v okamžiku umírání. Žij ho tak, abys ničeho nelitoval. A rozhodně nebudeš litovat toho, že jsi nevydělal víc peněz a neudělal lepší kariéru,“ zaznívá zase v Na východ od ráje. Chudé lidi jsem na poutích poznal přesně tak, jak je popisuje Steinbeck – se vší jejich laskavostí, ochotou pomáhat, zkušenostmi a nadhledem. Stačí lidem důvěřovat a otevřít se jim. A musím říct, že se má naivní důvěřivost na cestách nikdy neobrátila proti mně. Snad i proto, že lidem dávám příležitost ukázat to nejlepší, co v nich je. Proč to vlastně říkám? Jde mi jen o to, že symbolem poutnictví se pro mnoho lidí stal Paulo Coelho se svou knihou Poutník: mágův deník. Popravdě tomu moc nerozumím. Všem bych doporučil, ať si před cestou raději přečtou Steinbecka. Věřit v lidi mi totiž přijde důležitější než věřit v zázraky a sebe sama. Což ovšem není nic proti Coelhovi – čtou ho příliš hezké dívky na to, abych přiznával, že ho nemám rád. No a tady vidíte, jaké myšlenky se mi na cestě občas honí hlavou. Co jiného taky mám celý den dělat, že?

Vylezl jsem na kopec a kochal se pohledem do údolí. Kdybych měl co, byla by radost u něj svačit. Ovšem v malých vesničkách je přes den skoro nemožné sehnat čaj, natožpak něco k jídlu. Toho dne jsem takových vesnic potkal hned několik. Ve všech mě ubezpečili, že před západem slunce v kavárně mohu dostat akorát tak úpal. Až po poledni mi svitla naděje. „Běž dál, je tam bar, který vede Američanka. Dostaneš čaj i angličtinu,“ poradili mi návštěvníci zahrádky zavřeného podniku. V další vesnici jsem skutečně narazil na otevřenou kavárnu. Odhrnul jsem závěsy chránící vstup do rajské zahrady a soukromí návštěvníků a nadšeně vstoupil dovnitř. Zahrádka byla zaplavena zemědělci, kteří si dopřávali čaj a cigaretu skryti před sluncem, bohem a výčitkami manželky. „Salam alejkum,“ pozdravil jsem ostatní hříšníky a sedl si k jedinému volnému stolu. Po chvíli už u mě stála usměvavá plnoštíhlá žena, která mě oslovila perfektní britskou (nikoli americkou) angličtinou. Přítomnost anglicky mluvícího turisty je pro ni prý vzácností, šli jsme si proto spolu sednout na hezčí část zahrádky s výhledem na potok. Jane se během studia vysoké školy ve Velké Británii zamilovala do Turka a přestěhovala se za ním. Jejich vztah dlouho nevydržel, ovšem vřelost místních lidí ji uchvátila natolik, že se rozhodla v Turecku zůstat. Dnes, o třicet let později, bydlí sama a žije z osmi set lir měsíčně (asi osm tisíc korun). Velká část výplaty navíc padne na léky, protože je diabetička. Kouří nekolkované cigarety, kupuje si nejlevnější jídlo a má problém vyjít s penězi. Jane mi popisovala, jak moc jí pomáhají přátelé. Třeba před čtrnácti dny jí soused přinesl velkou krabici plnou drahého jídla, které by si on sám nikdy nekoupil. Dobře na tom teď prý nejsou ani samotní zemědělci. Před měsícem přišly velké deště, které mnohým z nich zničily značnou část úrody. Obecně prý ale zemědělci v Turecku patří k bohatší vrstvě obyvatel, takže to pro ně není fatální – alespoň mají víc času na sezení v barech. Teď během ramadánu to dělají chytře. V jednu nebo dvě hodiny odpoledne pošlou z pole domů své manželky, aby si odpočinuly a připravily jídlo na hostinu po západu slunce. Když jsou všechny manželky pryč, muži nasednou na traktory a jedou odpočívat do baru. Mají přitom jeden zajímavý zvyk – útratu vždy platí ten, kdo od stolu odchází jako první. Geniální.

S Jane jsme se bavili dlouho. Popisovala mi také to, jak si vychovávala zdejší farmáře. Přestože doma jejich manželky vládnou pevnou rukou, na veřejnosti jim muži nejsou zvyklí vyjadřovat respekt. Jane ale našla jednoduchý způsob, jak poměry změnit. Stačilo několikrát neobsloužit ty, kteří slušně nepoprosili, a farmáři se rychle adaptovali. Emancipované ženy prý Turci spíš obdivují, než že by se jim v tom snažili bránit. Bedlivě jsem Jane pozoroval, když šla obsluhovat k vedlejšímu stolu. Muži okamžitě ztichli a ochotně jí podávali použité nádobí. Jane si to možná neuvědomuje, ale já z nich cítil, že mají strach. Britská kolonialistická tradice se prostě nezapře.

Rozloučil jsem se s Jane a vydal se na cestu do města Bilecik. Odpolední vedro mi poprvé za celou cestu přišlo doslova neslučitelné se životem. Po pár kilometrech jsem narazil na silničáře, kteří na přímém slunci nosili vroucí asfalt. Proboha, jak je možné, že se ještě neodpařili? Vydal jsem se tu záhadu vyzkoumat. Kluci se mi navíc pochlubili, že drží ramadán, takže celý den nesmí nic projít jejich ústy. „To musí být hrozný, ne?“ položil jsem řečnickou otázku. „Jo, žádný cigarety,“ postěžoval si jejich mluvčí. Zdá se, že jsem potkal ty nejtvrďáčtější silničáře v dějinách budování cest. Zahanben jejich výdrží jsem se odplazil k prvnímu stromu, abych si mohl alespoň na chvíli zdřímnout. Už od začátku pouti si slibuji, že budu vstávat dřív a během odpoledne odpočívat. Poprvé se mi to podařilo realizovat až po deseti dnech a 350 kilometrech cesty. Abych tento zásadní okamžik zachoval pro své děti, pořídil jsem selfie zvěčňující můj spánek na karimatce. Působí lehce nepřirozeně, reportážní hodnota je ovšem nezměrná.

Pomalu přišel večer a já udělal jedno děsivě hloupé rozhodnutí. V dálce se přede mnou objevila vesnice, a tak jsem si v napajedlu pro dobytek jen umyl hlavu, ovšem nedoplnil zásoby vody. Pak se ale ukázalo, že silnice vesnici míjí, a já do ní nezašel. Brzy mi došla voda a žízeň mě dohnala až k tomu, abych začal stopovat řidiče. To ovšem kvůli ramadánu byla marná snaha. Zastavil mi skoro každý, ovšem nikdo vodu neměl. Dvojice mladých mužů mi navíc přinesla Jobovu zvěst – až do dvanáct kilometrů vzdáleného Bileciku žádnou čerpací stanici ani vesnici nepotkám. Padla tma a jediným rozumným řešením bylo rozbít ležení a dojít do Bileciku brzy ráno, v chladnějším počasí. Hamaku jsem si natáhl mezi dvě borovice a ošetřil si nohy dezinfekcí. Další puchýře už mi nepřibývají, ovšem ty stávající vykazují značnou trpělivost. Pochybuji o tom, že bych se jich během cesty zbavil. Čtyřicet kilometrů denně po asfaltu totiž není optimální léčba. Ve věci večeře jsem čelil Sofiině volbě. Všechno mé jídlo tvořil pytlík solených slunečnicových semínek. Mohl jsem si tak vybrat. Buď budu usínat hladový a žíznivý, nebo trochu hladový a nesnesitelně žíznivý. Při přemýšlení, jak tu lapálii s vodou vyřeším, jsem všechna semínka nervózně snědl. A bylo.

Den 11.

Winston Churchill prý za války pracoval až osmnáct hodin denně. Jistý novinář se ho jednou zeptal, zda nemá obavu, že při podobném vypětí může udělat zásadní chybu. „Nemám čas mít obavy,“ řekl Churchill. A s mou cestou je to podobné. Denně chodím i dvanáct hodin a zbytek času věnuji praní prádla, balení věcí, psaní deníku, fotografování, konverzaci s místními, plánování cesty a jídlu. Na starosti, obavy a stýskání po domově mi prostě nezbývá čas.

Celou noc jsem se převaloval a budil zimou, což mi tolik nevadilo, protože mě při každém dalším probuzení nadchl pohled na oblohu plnou hvězd. Jak je ale možné, aby se na stejném místě přes den teploty vyšplhaly ke čtyřicítce a v noci zase klesly na deset stupňů, mi zůstává záhadou. Budík mi zazvonil už v šest hodin. Předsevzal jsem si totiž ráno vstávat dřív a odpoledne si na chvíli zdřímnout. Slunce ještě nevyšlo, foukal studený vítr a já bych klidně podepsal smlouvu s ďáblem, abych mohl ještě chvíli ležet. Nakonec jsem vydržel budík v desetiminutových intervalech odmítat až do devíti. Vzdor včerejší apokalyptické předpovědi se přede mnou první vesnice objevila už po hodině cesty. Hladově jsem se vrhnul do prvního obchodu a během minuty se už k pokladně hrnul s mlékem a sušenkami v ruce. „Pane, opravdu si chcete koupit čistič na podlahy?“ zeptal se mě prodavač, který zázračně mluvil anglicky. Znovu jsem si prohlédl modro-bílou láhev mléka, kterou jsem si vzal z regálu vedle lednice s mléčnými výrobky. Název „ace“ byl dostatečně krátký na to, aby se mohlo jednat o mléko, potisk s motivem mraků vypadal jako z reklamy na vápník. „To není mléko?“ zeptal jsem se hloupě. Prodavač se rozesmál, láhev vrátil zpátky do regálu vedle čističe toalety Domestos a podal mi mléko z lednice. Zda na pouti někdy zahynu, si jistý nejsem. S jistotou ale mohu říct, že pokud k tomu dojde, hrdinská smrt to nebude.

Bilecik je pěkné šedesátitisícové město se spoustou historických domů. Hned na jeho okraji jsem popil čaj s příjemným učitelem informatiky, který mě ubezpečil, že vedro středu Turecka je srovnatelné s jihem. Tato informace rozptýlila mé obavy. Kdo jiný ostatně dokáže porovnat tvrdá data lépe než učitel informatiky? Jen o pár kilometrů dál mě do kavárny pozvali další místní. Sotva jsem si osladil čaj, zastavil u nás mladý cyklista, který mluvil perfektně anglicky. Dokonce znal i časy, které v angličtině používal naposledy Shakespeare (tento jazyk jich má dvanáct). „Říkalo mi o tobě několik lidí, to je skvělý, že jsem tě konečně odchytil,“ říkal mi cyklista, zatímco jsem žasl nad jeho pěstěným plnovousem. „Prý pěšky procházíš celý Turecko. Já jsem reportér turecké televize TRT 1 a rád bych s tebou udělal rozhovor do zpráv,“ vysvětlil mi s neskrývaným nadšením v hlase. Předpokládal jsem, že se jedná o nějakého studenta, který dělá projekt do školní televize. A takové příležitosti mi loajalita vysokoškoláka nedovoluje odmítnout. „No jasně, moc rád. Tak do toho,“ odvětil jsem. „Great,“ řekl vousáč a vytáhl iPhone. „Aha, tak to asi natočíme na mobil,“ běželo mi hlavou.

O pět minut později už u mě byla dodávka s televizním štábem. Mezitím jsem od muže vyzvěděl, že TRT 1 je turecká státní televize – něco jako naše ČT. Mluvil o tom, že sám rád cestuje. Před rokem prý na kole objel celé Turecko úplně bez peněz, aby ukázal pohostinnost svého národa. Dřív bych tomu nevěřil, ale teď mi bylo jasné, že to musela být docela pěkná cesta plná dobrého jídla. Ten člověk byl pořádný sympaťák! A navíc se mi honilo hlavou, že bude tuze fajn chodit mezi lidmi s nálepkou „znáte z TV“. Představoval jsem si všechny ty matky, které mě zvou k sobě domů, aby mě pohostily a nabídly mi své dcery. Rozhovor trval asi pět minut a pochválil jsem v něm vše turecké (snad bych vynesl do nebes i Kypr a genocidu Arménů, kdyby na to byl čas). Přesto se ale ukázalo, že mé odpovědi nejsou tak docela kompatibilní s povahou média. Reportér se zarazil zejména u otázky: „Co se ti na Turecku líbí nejvíc?“ Když jsem pravdivě uvedl, že dívky, neskrýval své překvapení. „A proč?“ zeptal se. „No, protože je geneticky úplně ideální, abychom spolu měli děti. Já, blonďák nordického typu, a ony, orientální tmavovlasé krásky z východu.“ Po této odpovědi reportér řekl, že už máme dost materiálu. U čaje jsem pak podepsal papír, který mi podsunul – patrně souhlas s vysíláním (nebo taky žádost o odběr orgánů, smlouvu s prodejcem bílého masa či petici za pravidelné bití žen). A pak už nezbývalo než se těšit na prvního člověka, který se se mnou bude chtít vyfotit.

Při nabírání vody u mešity za městem jsem si vzpomněl na Jane. Ta mi včera říkala, že v Turecku pije jenom balenou vodu, protože když se přistěhovala, měla z té z kohoutku vážné problémy. A dramaticky mě varovala, abych to nedělal jinak. Na druhou stranu mi před očima běžel obraz Kevina Costnera, kterak ve filmu Vodní svět pije vlastní moč. A co teprve takový Bear Grylls, který na kanálu Discovery ukazoval, jak přežít v poušti – rozřízl mršinu velblouda a použil ji jako spacák. Kdepak, Ladislave, takoví lidé musejí být tvými vzory, ne nějaká obtloustlá diabetička. Protože se začal zvedat vítr a soudě podle mraků se mě příroda chystala znovu namočit, zastavil jsem se na čaj v nedalekém bistru. Jak se ukázalo, osud tam pro mě připravil velkolepou scénu. Po zahrádce pobíhala servírka a snažila se rychle pochytat všechny poletující předměty. Její počínání sledovala zcela nevzrušeně dvojice mladých lidí s přešlechtěným psem. Všimli jste si někdy toho, že psi obvykle čumí úplně stejně hloupě jako jejich majitelé? Tohle byl přesně ten případ. Prostě jen zírali na servírku, aniž by se jí snažili pomoct nebo alespoň sebrat věci z vlastního stolu. A pak se to stalo. Jeden ze slunečníků se vznesl do vzduchu, a když hlasitě dopadl na zem, málem psa zabil. Chyběly jen centimetry. Zdá se, že pýcha opravdu předchází pád – třeba slunečníku.

Když zapadlo slunce, spokojeně jsem si spočítal, že se mi podařilo ujít skoro padesát kilometrů. Docela bezvýznamné hrdinství všedního dne. A přesně taková mě těší nejvíc. Člověk přece nemůže každý den zachránit štěňátko ani zabránit válce. Došel jsem k mešitě a připravil si papír s žádostí o přespání. Nezbývalo než doufat, že onen neznámý cizinec nemá podobný smysl pro humor jako já a na papírku není nic urážlivého. Imám (to je šéf mešity) celou situaci vyřešil vpravdě šalamounsky. Řekl mi, že v mešitě spát nesmím, ale noc mohu strávit na zahrádce nedaleké kavárny. Bohužel o tom jaksi zapomněl zpravit jejího majitele, kterého můj přístup viditelně rozladil. Zdá se, že i v Turecku je nezdvořilé přijít na zastřešenou zahrádku kavárny a pověsit si mezi sloupy hamaku. Nakonec jsem noc strávil přímo na návsi pod stromem, abych si zachoval alespoň část své rozpínavé drzosti, která mě původně zavedla do chrámu mého nového boha.

Den 12.

Výhodou chození bez mapy je to, že se nemůžete ztratit. Obvykle totiž nemáte ani ponětí, kde se zrovna nacházíte. No a protože nevíte, kde jste, nepoznáte ani to, že jste špatně odbočili. A výsledek? Občas opravdu špatně odbočíte, ale často se o tom ani nedozvíte. Nejlepším způsobem, jak se neztrácet, tak je vůbec nemít mapu.

Ráno jsem si balil věci za velké pozornosti místních. Dost možná jsem první Evropan, kterého ve své zapadlé asijské vesničce viděli. Protože pohled na týden neumytého Ladislava je zejména po ránu vpravdě žalostný, myslím, že v téhle vesnici vstup do Evropské unie nikdy nepodpoří. Budou se bát, že k nim z EU přijdou tihle špinaví somráci a seberou jim práci. Největší soucit jsem vzbudil u zelináře, který si vedle mě zrovna rozbaloval stánek. Přinesl mi dva voňavé bílé melouny. Patrně usoudil, že je potřebuji víc než on. Posnídal jsem plody společné práce onoho dobrodince, pesticidů a průmyslových hnojiv a vyrazil na cestu. Nezbytnou součástí vyvážené turecké snídaně je také přeslazený čaj. Za ním jsem vyrazil do první kavárny na trase. Sedl jsem si ke stolu a brzy pochopil, že se mi podařilo udělat ostudnou chybu, která by se žádnému spořivému člověku neměla stát. Popelník bez cigaret z předchozího dne, číšník v košili, jazzová hudba a přítomnost nápojového lístku… ach běda, nóbl podnik! Ovšem pozdě bycha honit, čaj byl již objednán. Číšník mi ho přinesl ve fajnové skleničce, na které dokonce nebyly otisky rtů předchozího hosta. „Zle, matičko, zle, snobové jsou zde,“ pomyslel jsem si. Z číšníka se ale vyklubal milý chlapík, který se upřímně zajímal o mou cestu, a čaj jsem si nakonec objednal ještě jeden. Když jsem odcházel a chtěl zaplatit, rezolutně to odmítl. „Jenom řekni kamarádům, že na tebe Turci byli hodní,“ požádal mě namísto toho. Tak vám to teď říkám.

Šel jsem kolem malého potůčku a užíval si výhled na hory. Z dálky na mě zavolala skupina dělníků. „Tak co, chlapi, pauza v práci?“ prohodil jsem přátelsky a přisedl si k nim. „Kdepak, my ještě nezačali,“ řekl jeden z nich, osvícen poledním sluncem. Prý stavějí rychlostní železnici, která má spojit Istanbul s Ankarou. Soudě podle jejich pracovního tempa ale budeme muset ještě nějakou dobu na téhle trase chodit pěšky. Dělníka pak zaujal můj mp3 přehrávač. Nasadil si sluchátka a pustil hudbu. Ukázalo se ale, že Dvořákovy Slovanské tance jsou docela jiný typ rokenrolu, než má rád. „Czech traditional music,“ vysvětlil jsem mu omluvně. „Homosexual music,“ opravil inženýr můj výrok a začal se hurónsky smát. Rád bych jméno klasické hudby očistil a prokázal mu Dvořákovu heterosexualitu, ovšem uvědomil jsem si, že v případě tří světově proslulých českých skladatelů (Dvořák, Smetana, Janáček) je to komplikované. Vždyť i ten Janáček, jehož tklivé violy jsou romantické asi jako umělé oplodnění nosorožce, prý nenáviděl ženy. Na rozloučenou mi kluci poradili, ať si dám pozor na medvědy. V minulých týdnech jich prý dělníci potkali hned několik. Děkuji, pánové, prima zprávy.

„Ladislave, nepij v Turecku mléko. Ve škole nás varovali, že je plné bakterií tuberkulózy,“ přečetl jsem si v internetové kavárně v Bozyuku zprávu od své kamarádky Báry, která studuje medicínu. Zahájil jsem svou oblíbenou činnost „vygoogluj si svou chorobu“ a vzpomínal na všechno to mléko a vynikající domácí sýry, které už jsem snědl. Zjistil jsem, že ročně tuberkulózou onemocní 1 z 3 000 Turků. No a protože tu trávím jen měsíc, dostávám se na pravděpodobnost zhruba 1 : 30 000 – a to ještě neberu v potaz, že jsem mladý silný muž, který si pravidelně myje ruce. Pochopit a respektovat statistiku je jednoduchá cesta k pocitu bezpečí, proto se jí tak rád zabývám. Abych sám sebe ještě víc ubezpečil, že tuberkulózu nemohu chytnout, propočítal jsem si, že pravděpodobnost 1 : 30 000 zhruba odpovídá šanci, že se vaše spolužačka ze střední stane českou miss. A vzpomněl jsem si na rok 2011, kdy se českou miss stala Jitka Nováčková – má spolužačka ze střední.

Kromě mléka jsem si v obchodě koupil ještě čtyři balení náplastí. Že už o puchýřích nepíšu, neznamená, že zmizely. Jen jsem se s nimi naučil žít a infekce už pro mě nepředstavuje takové riziko. Podle všeho totiž do Izraele stejně nebudu moci letět kvůli válce. Včera znovu posílily pozemní operace v Gaze, je tam spousta mrtvých civilistů. Dělníci mi dnes říkali, že Izrael útočí kvůli ramadánu – hladoví a žízniví Palestinci nekladou takový odpor. Ten svátek opravdu přestávám mít rád. Kromě toho, že kvůli němu mám každý den hlad a žízeň, mi teď zařídil ještě válku. Z města mě vyprovázelo několik kluků na kolech. Je pozoruhodné, že ačkoli děti mají ve škole angličtinu, všechny ovládají jen tři fráze – „how are you“, „where are you from“ a „what’s your name“. Když vyčerpají svůj anglický slovník, začnou mluvit turecky. Pak pochopí, že jim nerozumíte, což vyřeší prozaicky. Začnou mluvit víc nahlas. A tak se to stupňuje, dokud si kvůli jejich fortissimu nechcete utrhnout uši.

Odpoledne mě čekala cesta dosud snad vůbec nejkrásnějším úsekem, který mi ze všeho nejvíc připomínal italské Apeniny. Na malých silničkách mi zastavoval prakticky každý řidič, aby mi nabídl svezení. Čím odlehlejší kout světa, tím větší ochota místních lidí. Konečně jsem se řidičům naučil vysvětlit, proč nechci svézt. „Hadždž katolik,“ říkám jim, aby pochopili, že se vydávám na katolickou obdobu jejich velké pouti do Mekky (hajj), povinnosti každého správného muslima. Pak už stačí jen dodat, že katolíci musejí jít celou cestu pěšky. Řidiči pochopí, proč nechci odvézt, a v duchu se navíc zaradují, že Alláh po nich nic tak bláznivého nechce. „Chodit pěšky celej den, na to bych se pěkně vykašlal. Ty katolíci jsou pěkní magoři,“ řeknou si a podívají se na hodinky, aby zjistili, kdy už konečně zapadne slunce a oni se budou moci najíst a napít.

Večer se začalo zhoršovat počasí; silný vítr a mohutné masy mraků ohlašovaly další noc, kterou by bylo lepší strávit pod střechou. Koketoval jsem s myšlenkou přespat na hřbitově, kde byla otevřená budova se sprchou (neptejte se mě proč), na to jsem ale viděl příliš mnoho dokumentů o lovcích duchů. Není ostuda mít strach. Je ostuda si to nepřiznat a v noci se stát poutníkem, který se počural do spacáku. O kus dál jsem procházel okolo policejní stanice, od které na mě muž se samopalem v ruce začal volat: „Stop, stop, come here.“ „A problémy jsou tady,“ napadlo mě, když jsem šel k němu a přemýšlel, zda mám zvednout ruce nad hlavu… O pár minut později už jsem se na dvoře kasáren fotil ve vojenské uniformě obklopený šesticí svých nových kamarádů. Slouží tu vojnu u jednotek jandarma (patrně státní policie) a zdá se, že jsou to ti nejznuděnější lidé na světě. Celou konverzaci nám tlumočil nejstarší z nich, čtyřiadvacetiletý muž, který se podle svých slov anglicky naučil v Egyptě, když tam turistům prodával drogy. Pro kluky jsem byl vítaným zpestřením dne a oni pro mě zase zajímavým kontaktem s tím, jak to fungovalo na vojně. Když mi nabídli, že se pokusí u velitele zařídit, abych na základně mohl spát, nadšeně jsem přijal.

Začít se společně s ostatními nudit mi trvalo asi patnáct minut. Kluci si donekonečna balili cigarety, zatímco mi vyprávěli příběhy ze své praxe. Prý dostávají ty nejšpinavější práce – uklízí po sebevraždách a podobně. Nejvíc mě ale zaujal příběh toho, jak u nich funguje stopování. Když chce někdo z vesnice stopem dovézt do města, přijde na policejní stanici a zaplatí fixní sazbu pět cigaret. Kluci pak se samopalem v ruce zastaví první auto, které jede požadovaným směrem. „Když vezmeš tadyhle paní do města, tak ti nebudeme hodinu prohledávat auto,“ nabídnou férově řidiči, který následně stopaře ochotně odveze. U večeře za mnou přišel velitel. „Tak ty tady chceš spát?“ zeptal se mě. „Ano, byl bych moc rád,“ přiznal jsem. „A jestlipak víš, kdo je tenhle člověk?“ řekl a ukázal na obraz na zdi. „To je Mustafa Kemal Atatürk, váš první prezident, otec tureckého národa.“ Velitel se usmál a řekl: „Dobře, smíš tady spát. Ale ráno do osmi musíš vypadnout.“ Bylo mi jasné, že to je pořádný frajer. Kdyby jeho rošťárnu odhalili nadřízení, patrně by to pro něj znamenalo vyhazov od policie nebo ještě hůř – odvelení na divoký východ Turecka. A dlužno říci, že můj nordický vzhled působil mezi mužstvem velmi nápadně i v okamžiku, kdy jsem začal nosit vojenskou čepici a po vzoru ostatních před velitelem salutoval a srážel paty.

Po večeři mi byl přidělen kavalec ve společné místnosti s mužstvem a také příležitost se po týdnu osprchovat. Zbytek večera jsme strávili pitím čaje a společným sledováním televize. Když si velitel všiml, že se nesměji turecké komedii, vydal rozkaz přepnout na něco, čemu budu rozumět. Kluci přepínali tak dlouho, dokud se s velitelem neshodli na přírodovědném kanálu. A tak jsem seděl na vojenské základně v odlehlých kopcích středu Turecka a společně s patnácti policisty v uniformách sledoval dokument o mravencích. Podle mě jsem toho večera zažil vrchol pohostinství. I velitel byl spokojen. Jak konstatoval při našem počítání před spaním, „dneska dokonce jeden přebývá“.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .