RAY BRADBURY

STROM DUCHŮ

RAY BRADBURY

STROM  DUCHŮ

PŘELOŽILA JARMILA EMMEROVÁ

VERŠE PŘELOŽIL JIŘÍ JOSEK

ILUSTROVALA MARkÉTA HLINOVSKÁ

PLUS

Copyright © 1972 by Ray Bradbury

Translation © Jarmila Emmerová, 2015

Poetry translation © Jiří Josek, 2015

Illustrations © Markéta Hlinovská, 2015

ISBN 978-80-259-0443-5

Knihu s láskou věnuji

MADAME MAN‘HA GARREAU-DOMBASLE,

kterou jsem potkal

před dvaceti sedmi lety o půlnoci

na hřbitově na ostrově

Janitzio v jezeře Patzcuaro

v Mexiku a vzpomínám na ni

každý rok

na Den mrtvých.

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 1

Bylo to malé městečko u malé říčky a malého jezera v malé části severního cípu jednoho státu na americkém Středozápadě. Nebylo kolem něho tolik divočiny, aby městečko nebylo vidět. Ale na druhou stranu nebylo natolik městem, aby se v něm nedala vidět, cítit, hmatat i čichat divočina. To město bylo samý strom. A suchá tráva a uvadlé květy, protože byl právě podzim. A plné plotů, po nichž se dalo běhat, a chodníků, po nichž se dalo jezdit na kolečkových bruslích, a byla tam velká rokle, do níž se dalo spadnout nebo přes ni křičet. A to městečko bylo plné... Kluků.

A bylo právě odpoledne na Den duchů, Halloween. A všechny domy byly zavřené, aby se do nich nedostal studený vítr. A celé město bylo zalité studeným svitem slunce. Ale najednou den skončil.

Zpod všech stromů vykročila noc a rozprostřela se kolem.

Za dveřmi všech domů bylo slyšet cupitání myších nožek, tlumené výkřiky, probleskovalo tam světlo.

Za jedněmi dveřmi zůstal stát třináctiletý Tom Kosta a naslouchal.

Venku se ve stromech uhnízdil vítr, potuloval se po chodnících neviditelnými kroky jako kočka.

Tom se rozklepal. Bylo jasné, že vítr dnešní noci není obyčejný a že i tma získala zvláštní odstín, protože byl večer Dne duchů, Halloween. Všechno se zdálo vystřižené z hebkého černého sametu anebo ze zlatého a oranžového sametu. Z tisíce komínů povíval kouř jako chocholy v pohřebních průvodech. Z kuchyňských oken unikala dvojí vůně dýní: vydlabávaly se, pekly se z nich koláče.

Za okny se míhaly stíny chlapců a výkřiky za zamčenými dveřmi byly čím dál podrážděnější. Polooblečení kluci s líčidlem na tvářích: tu hrbáč, tam obr střední velikosti. Kvůli kostýmům se prohrabávaly půdy, otvíraly staré zámky, vyprazdňovaly se staré lodní kufry.

Tom si oblékl své kosti.

Zašklebil se na bílou páteř, hrudní koš a čéšky kolen přišité na černém bavlněném podkladě.

Mám ohromnou výhodu, napadlo ho. Díky jménu! Tom Kosta. Pro Den duchů jako stvořené. Všichni mi říkají Kostra. Tak co na sebe?

Kostru.

Prásk! Zabouchly se osmery domovní dveře.

Osm kluků řadou svižných skoků překonalo květináče, zábradlí, uvadlé kapradiny, křoví a dopadlo na přeschlý trávník před vlastním domem. V překotném klusu na poslední chvíli popadli prostěradlo, upravili poslední masku na obličeji, popotáhli si na hlavě paruky nebo prapodivné kloboučky ve tvaru hub, pokřikovali na cestě, po níž je hnal vítr a pomáhal jim utíkat. Tu se radovali z větru, tu sypali klukovské nadávky, když jim spadla z obličeje maska, zůstala viset na uchu nebo vůní tkaniny ucpala nos jako horkým

dechem psa. Anebo z čisté rozjařenosti, že jsou dnešní večer naživu a mimo domov, dovolili plícím, aby se roztáhly, a hrdlům, aby se vytvarovala pro jekot, jekot a …jeeekot!

Osm kluků se střetlo na jedné křižovatce.

„Já jsem Čarodějnice!“

„Já Lidoop!“

„Kostra!“ vesele volal Tom ze svého kostýmu.

„Chrlič!“

„Žebrák!“

„Smrt osobně!“

Prásk! Otřepali se ze srážky, šťastně propletený chumel pod lampou na rohu ulice. Elektrické světlo se pohupovalo a ve větru zvonilo jako zvon katedrály. Z kostek ulice se stala palubní prkna opilého korábu, světlem a tmou všelijak posunutá a pokroucená.

Za každou maskou byl kluk.

„Kdo je tohle?“ ukázal prstem Tom.

„Neřeknu. To je tajemství!“ vykřikla Čarodějnice změněným hlasem.

Dali se do smíchu.

„Mumie!“ vykřikl chlapec ve starodávně zažloutlé bandáži, podobal se obrovskému doutníku kráčejícímu noční ulicí.

„A kdo je -?“

„Nezdržujte!“ řekl kdosi schovaný pod další kreací z látky a barev. „Jde se koledovat. Dejte mi koledu, nebo vám něco provedu! Dárek, nebo trik!“

„Jo, máš pravdu!“

Křičeli, vesele hvízdali jako meluzína, běželi všude jinde, jen ne po chodníku, přeskakovali křoví a dopadali těsně vedle štěkajících psů.

A uprostřed toho úprku, smíchu a štěkotu zůstali najednou stát, jako by je zarazila mocná ruka noci a větru a závan, že něco není v pořádku.

„Šest, sedm, osm.“

„To není možné! Počítej znova.“

„Čtyři, pět, šest -“

„Mělo by nás být devět! Někdo chybí!“

Začali se vzájemně očichávat jako vystrašená zvířátka.

„Není tu Pipkin!“

Jak na to přišli? Všichni na sobě měli masky. A přesto, a přesto. Jeho nepřítomnost doslova cítili.

„Pipkin! Ten by Den duchů, Halloween, za nic nevynechal. Páni, to je strašný. Jde se!“

Otočili se na podpatku a jako psí smečka klusali prostředkem dlážděné ulice, hnáni větrem jako listí před bouří.

„Tady bydlí!“

Na místě zůstali stát. Byl to dům, kde Pipkin bydlel, ale v oknech nebylo dost dýní, na verandě před domem nebyla výzdoba ze svazků sušených kukuřic a nahoře ve věžičce nevykukovalo tmavým sklem dost strašidel.

„Šmarjá,“ ozval se někdo, „co když je Pipkin nemocný?“

„Bez Pipkina to není Halloween.“

„Fakt ne,“ hořekovali.

Někdo hodil na Pipkinovy domovní dveře scvrklou pláňku. Ani to moc nebouchlo, jen jako když na dřevo dupne králík.

Vyčkávali, bez důvodu smutní, bez důvodu ztracení. Mysleli na Pipkina a na to, že ze Dne duchů by mohla být shnilá dýně se zhaslou svíčkou, kdyby, kdyby, kdyby -u toho nebyl Pipkin.

Dělej, Pipkine. Vylez a nekaz dnešní noc!

Kapitola 2

Proč vlastně s obavami čekali kvůli jednomu malému klukovi? Protože...

Joe Pipkin byl nejbáječnější kluk, jaký kdy žil. Nejúžasnější kluk, jaký kdy vypadl ze stromu a smál se, jak všechny převezl. Nejlepší kluk, jaký kdy závodil na lehkoatletické dráze. Byl první, ale když viděl, že kamarádi jsou bůhvíkde za ním, zakopl a upadl, počkal, až ho doženou, přidal se k nim a cílovou pásku protrhli společně. Nejsympatičtější kluk, jaký kdy pátral ve městě po domech, kde straší a které nalézt není jen tak. Když se vrátil z výpravy, řádně je popsal a všechny děti vzal s sebou na obchůzku, při které prolézali sklepy, šplhali po zdech porostlých břečťanem, křičeli do komínů, čurali ze střech, řehtali se, skákali jako šimpanzi a vřeštěli jako opice. Ten den, kdy se Joe Pipkin narodil, zašuměly všechny oranžády a limonády světa a rozradostněné včelky se rozletěly na venkov popíchat mladá děvčata. O jeho narozeninách uprostřed léta se jezero stáhlo od břehu a vrátilo se s přílivem kluků, s velikou vlnou těl a sprškami smíchu.

Když jste za úsvitu, ještě v posteli, zaslechli klovnout ptáčka na okno, byl to Pipkin.

Vyklonili jste na vzduch hlavu do letního rána, sněžně čistého jako voda.

V rose na trávníku byly králičí stopy tam, kde před okamžikem ne tucet králíků, ale jeden jediný kroužil a sem tam pobíhal v jásavé oslavě života, přeskočil živé ploty, střihnul si to kolem kapradin a podupal jetel. Výsledek se podobal seřaďovacímu nádraží u železničního depa. V trávě milion cestiček, ale žádný Pipkin.

A najednou se vzpřímil jako polní slunečnice v zahradě. Nezapomenutelný kulatý obličej měl rozpálený ranním sluncem. Oči signalizovaly morseovkou:

„Pospěšte si! Už je skoro po všem!“

„O co jde?“

„Dnes! Právě teď! V šest večer! Jde se na věc! Přidejte se!“

Anebo: „Letos v létě! Než se vzpamatujete, prásk! - a bude to pryč! Dělejte!“

A zapadl zpátky do slunečnic a vynořil se samá cibule.

Pipkin, náš milý Pipkin, nejlepší a nejsympatičtější ze všech kluků.

Nikdo netušil, jak může běhat tak rychle. Tenisky měl snad z pravěku. Zeleň na nich ulpěla, když lítal po lese. Hnědé byly z toho, jak vloni v září po žních brouzdal oranicí, skvrny od dehtu pocházely z úprku v docích a po břehu, kam vozily nákladní čluny uhlí, žluté byly od neuctivých psů, samá tříska, jak přelézal dřevěné ploty. Oblečený byl jako strašák do pole, v noci tu nádheru půjčoval svým psům a ti se promenovali po městě s ožvýkanými manžetami rukávů a stopami po pádech vzadu na kalhotách.

A vlasy? Jeho vlasy - to bylo velkolepě naježené strniště lesklých špinavě blond dýk tasených do všech stran. Uši ryzí broskvové chmýří. Ruce v palčácích z prachu a pachu airedaleteriérů, větrových bonbonů a broskví nakradených ze sadů v okolí města.

Pipkin. Směsice rychlosti, vůní a přediv života. Průsečík všech kluků, kteří kdy vyběhli, upadli, vstali a běželi dál.

Za všechna léta ho nikdo nikdy neviděl v klidu posedět. Ve škole si ho snad nikdo nepamatoval po celou hodinu v jedné lavici. Do školní budovy vcházel poslední a po vyučování z ní vyrazil jako první.

Pipkin, miláček Pipkin.

Jódloval a pískal na kazú a holky nesnášel víc než všichni kluci z jeho party dohromady.

Pipkin. Když vás vzal kolem ramen a tajuplně šeptal, co senzačního se bude ten den dělat, bral vás pod ochranu před celým světem.

Pipkin.

Pánbůh si pokaždé přivstal, aby viděl Pipkina vycházet z domu jako panáčka z domečku na předpověď počasí. A kde byl Pipkin, vždycky bylo hezky.

Pipkin.

Stáli před jeho domem.

Každým okamžikem se nejspíš dveře otevřou. Pipkin vyskočí v poryvu ohně s dýmem. A Den duchů, Halloween, začne DOOPRAVDY! Tak dělej, Joe, no tak, Pipkine, šeptali všichni, dělej!

Kapitola 3

Domovní dveře se otevřely. Pipkin vyšel. Neutíkal. Nezabouchl. Nevyrazil.

Vyšel.

A šel po cestě ke svým kamarádům.

Neběžel. A neměl na sobě masku! Neměl masku!

Ale vlekl se skoro jako stařec.

„Pipkine,“ křičeli, aby zahnali stísněný pocit.

„Ahoj, kluci,“ řekl Pipkin.

V tváři byl bledý. Pokusil se usmát, ale oči ho zradily. Jednou rukou si držel pravý bok, jako by tam měl nějaký bolák.

Všichni se na tu ruku dívali. Pip ji z boku stáhl. „Tak co,“ řekl bez nadšení. „Můžeme vyrazit?“ „Jo, ale ty na to moc nevypadáš,“ řekl Tom. „Něco ti je?“ „Na Den duchů?“ řekl Pipkin. „Blázníš?“ „Kde máš masku?“ „Jděte napřed, já vás doženu.“ „Ne, Pipkine, my na tebe počkáme, abys -“ „Jděte napřed,“ soukal ze sebe Pipkin, v obličeji teď smrtelně bledý. Ruku už měl zase na boku.

„Bolí tě břicho?“ zeptal se Tom. „Řekl jsi to doma?“

„Ne, to nemůžu! Chtěli by -“ Pipkinovi vyhrkly z očí slzy. „Nic to není, vážně. Podívej, jděte rovnou k rokli. Pak k tomu Domu, jasný? Tam, co straší, jasný? Tam se sejdeme.“

„Čestný slovo?“

„Čestný slovo. Až uvidíte mou masku, to budete koukat!“

Kluci začali couvat, ale cestou ho chytali za loket, poklepávali mu na hruď anebo mu kotníky sevřených pěstí přejížděli po bradě, jako by mu chtěli dát do zubů. „Tak dobrá, Pipkine. Jestli to platí -“

„Platí.“ Pustil ruku z boku a do obličeje se mu na okamžik vrátila barva, jako by bolest zmizela. „Na místa, připravit, vpřed!“

Když řekl Joe Pipkin „vpřed“, tak vyrazili. Rozběhli se.

Kus cesty utíkali pozpátku, aby viděli, jak jim Pipkin mává. „Pospěš si, Pipkine!“ „Já vás doženu!“ křičel už zdálky. Pohltila ho noc.

Běželi dál. Když se znovu ohlédli, byl pryč.

Bušili na dveře, křičeli: „Dejte mi koledu, nebo vám něco provedu, dárek, nebo trik.“ A hnědé papírové tašky se jim začaly plnit všelijakými dobrotami. Pokračovali poklusem, zuby zalepené růžovou žvýkačkou. Utíkali a v obličeji jim zářily rty zdůrazněné červeným voskem.

Ale všichni, kdo jim přišli dveře otevřít, vypadali jako figurky jejich maminek a tatínků z továrny na cukrovinky. Připadali si pořád jako doma. Ze všech oken i dveří tryskala jen samá laskavost. Přitom oni chtěli slyšet draky ve sklepeních a bouchat těžké hradní dveře.

A tak, přestože se pořád ohlíželi po Pipkinovi, dorazili až na kraj města, do míst, kde civilizace mizela v temnotách.

Rokle.

Rokle plná nejrůznějších nočních zvuků, tu a tam úseků inkoustově černé bystřiny a potůčku, a pozůstatků ohnivých a bronzových podzimů, které tu před tisíci lety prošly a skončily. V téhle hluboké průrvě se objevovaly jedlé houby i prašivky, žáby, raci a pavouci. Tam dole byl pod zemí dlouhý tunel, ve kterém odkapávala zamořená voda a ozvěna bezustání volala Pojď^1! Pojď^1! Pojď^1!, a jestli přijdeš, zůstaneš navždy, navždy, kap, navždy, kap, spěch, šelest, šepot a nikdy neodejdeš, nikdy, nikdy, nikdy.

Kluci obstoupili okraj temnoty a dívali se dolů.

A pak Tom s malou dušičkou nasál vzduch skrz zuby, podobně jako vítr za noci v ložnici profukuje přes paraván. Ukázal prstem.

„Páni! - tak tam máme podle Pipkina jít!“

Zmizel.

Všichni se dívali za ním. Uviděli jeho malou siluetu uhánět dolů po prašné stezce do sta milionů tun noci vtěsnaných do té obrovské temné šachty, toho vlhkého studeného sklepa, do té báječně strašidelné rokle.

S vřískotem se vrhli za ním.

Místo po nich zůstalo prázdné.

Městečko nechali za sebou, ať si pěstuje svou laskavost.

Kapitola 4

Běželi dolů roklí rychlým poklusem, smáli se a pošťuchovali, všude lokty a kotníky, supěli námahou a nakonec se srazili, když se Tom zastavil a prstem ukázal na pěšinku, která vedla vzhůru.

„Tamhle,“ šeptal, „tamhle je jediný dům v celém městě, který stojí na Den duchů za návštěvu. Tamhle je!“ „Jasně!“ odpověděli sborem.

Protože to byla pravda. Dům byl mimořádný, krásný, vysoký a temný. V jeho zdech bylo aspoň tisíc oken, ve všech se mihotaly studené hvězdy. Ač byl postavený ze dřeva, vypadal jako vytesaný z černého mramoru a uvnitř? Těžko uhádnout, kolik tam je pokojů, chodeb, zastřešených průchodů a místnůstek v podkroví. Některé lepší, některé horší, některé vyšší než ostatní, některé zaprášenější, plné pavučin a starého listí anebo zlata ukrytého nad zemí u oblohy, ale dávno zapomenutého tak vysoko, že ani jeden žebřík ve městě tam nedosáhne.

Dům vábil svými věžemi, zval pečivě zavřenými dveřmi. Pirátské lodě lákají. Starobylé tvrze jsou požehnáním. Ale dům, strašidelný dům, na Den duchů? Osm chlapeckých srdcí se rozbušilo jednoznačnou pýchou a souhlasem.

„Tak pojďte!“

Přitom už se hrnuli vzhůru po pěšině, zastavili se až u drolící se zdi a dívali se vzhůru, výš a ještě dál na ohromné pohřebiště nahoře na tom starém domě. Protože tomu se to tam podobalo. Štít sídla, vysoký jako hora, byl posetý čímsi, co vypadalo jako černé kosti nebo železné pruty, a takovým množstvím komínů, aby to stačilo na vysílání kouřových signálů ze tří tuctů ohnišť v začouzených krbech, skrytých kdesi hluboko v temných útrobách téhle monstrózní budovy. Střecha s tolika komíny vypadala jako rozlehlý hřbitov, v němž každý komín označuje místo, kde odpočívá nějaký starodávný bůh ohně anebo kouzelnice, která vládne dýmu, kouři a ohnivým jiskrám. I ve chvíli, kdy se na ně dívali, vyfoukl ze čtyř tuctů kouřovodů jakýsi ponurý proud sazí, o trochu víc zatemnil oblohu a zaclonil několik hvězd.

„Páni,“ řekl Tom, „ten Pipkin ví, o čem mluví!“

„Páni!“ souhlasili všichni.

Po pěšině zarostlé býlím se kradli ke zdeformované verandě před domem.

Tom Kosta jako jediný posunul kostnatou nohu na první schod ke kryté verandičce. Ostatní užasli nad jeho odvahou. Nakonec se pak celé klubko, sevřená tlupa zpocených kluků vydala po schůdkách ke vchodu, dřevo jim vztekle skučelo pod nohama a oni se klepali hrůzou. Jeden jako druhý by se byl nejradši stáhl, otočil se na podpatku a mazal zpátky, jenže zjistil, že je v pasti mezi kamarádem vpředu, vzadu i po straně. A tak ta amébovitá formace s tu a tam trčícími výčnělky, ta zpocená hromada kluků vyrazila a zastavila se až u vstupních dveří domu vysokého jako rakev a dvakrát užšího.

Stáli tam drahnou chvíli. Různé ruce se jako končetiny obrovského pavouka natahovaly otočit studenou koulí kliky anebo dosáhnout na klepadlo na domovních dveřích. Dřevěná podlaha verandičky při tom pod jejich váhou klesla, rozvolnila se a při každém vychýlení z rovnováhy hrozilo, že se prolomí a svrhne je pod sebe do jakési propasti plné švábů. A jak těžké boty kluků drhly o podlahu, prkna, laděná na A nebo F nebo C, z plna hrdla zpívala svoji zlověstnou píseň. A kdyby bývalo dost času a bylo to v poledne, možná by byla zatančila na umrlčí melodii anebo rigaudon kostlivce, neboť kdo dokáže odolat starobylému zápraží, které si jako gigantický xylofon přeje, aby se po něm skákalo a ono mohlo hrát.

Ale na tohle kluci nemysleli.

Henry-Hank Smith (byl to totiž on) schovaný v černém kostýmu Čarodějnice vykřikl: „Podívejte!“

A všichni se podívali na klepadlo připevněné na dveřích. Třaslavě se k němu blížila Tomova ruka.

„Marleyho klepadlo!“

„Cože?“

„Znáte přece Scrooge a Marleyho z Vánoční koledy od Dickense,“ šeptal Tom.

Bylo to tak. Obličej, který tvořil klepadlo na dveřích, byl obličejem člověka, kterého strašně bolí zuby, čelist měl obvázanou, vlasy rozcuchané, zuby vyceněné, v očích děs. Marley, zemřelý přítel Scrooge, obyvatel končin v záhrobí, odsouzený k věčnému putování po této zemi, dokud...

„Zaklep,“ řekl Henry-Hank.

Tom vzal Marleyho děsivou studenou čelist, zdvihl ji a nechal spadnout. Když zaklapla, všichni poskočili!

Celý dům nadskočil. Otřásl se v základech. Žaluzie prudce vyletěly vzhůru, a okna se tak rozmrkala sinalýma očima.

Tom Kosta se jako kočka vyhoupl k zábradlí verandičky, pohled upřený vzhůru.

Nahoře na střeše se protáčely bizarní větrné korouhvičky. V nárazech větru vířili dvouhlaví kohouti. Na západním okraji domu plival chrlič dvojím odfrknutím prach z okapových rour. A když se poryvy větru uklidnily a korouhvičky se přestaly točit, z dlouhých hadovitých okapových rour v chuchvalcích vypadávaly na tmavou trávu zatoulané chomáče pavučin a podzimního listí.

Tom se otočil k oknům, ta se dosud lehce třásla. Na skle se v záři měsíce chvěly odlesky podobné hejnům vyplašených střevlí. Pak sebou zacloumaly dveře, otočila se koule k otvírání, ušklíblo se Marleyho klepadlo a dveře se rozlétly.

Průvan z rozražených dveří málem srazil hochy z verandy. Pištěli a chytali se jeden druhého.

Pak se nadechla temnota uvnitř domu. Zejícími dveřmi se tam nasál vítr. Zachytil kluky a smýkl jimi po verandě. Museli se pořádně vzepřít, aby je to nesmetlo do hlubin tmavé haly. Vzdorovali ze všech sil, křičeli a pevně se drželi zábradlí verandy. Ale najednou ten vítr ustal.

Ve tmě se pohnula temnota.

Uvnitř domu kráčel kdosi z daleka směrem ke vchodovým dveřím. Ať to byl, kdo chtěl, určitě byl celý v černém, protože z něho neviděli víc než bledý bílý obličej plující v prostoru.

Přiblížil se k nim uhrančivý úsměv a zůstal před nimi viset ve dveřích. Ve stínu za tím úsměvem se skrýval vysoký muž. Teď spatřili jeho oči, ohniska zeleného plamene, hledící na ně z ohořelých důlků.

„My tady -“ začal Tom. „My totiž koledujeme. Dejte mi koledu, nebo vám něco provedu. Dárek, nebo trik.“ „Trik?“ opakoval úsměv v temnotě. „Dárek?“ „Ano, pane.“

Kdesi v jednom komínu zahrál vítr na flétnu prastarou píseň o času, neznámu a dalekých krajích. Vysoký muž uťal svůj úsměv, jako se sklapne kapesní nožík.

„Ode mě se dárku nedočkáte,“ ozval se. „Ode mě jen trik!“

Domovní dveře se zabouchly.

Dům bouřil a valil se z něho prach.

Prach opět dmýchal z okapových rour nadýchané chmýří, jako by z nich padala hebká koťátka.

Prach supěl z otevřených oken. Prach odfrkával z prken verandy pod jejich nohama.

Kluci vytřeštěně koukali na pevně zamčené domovní dveře. Marleyho klepadlo už se nemračilo, znovu nasadilo zlověstný úsměv.

„Co tím myslel?“ zeptal se Tom. „Jaký trik?“

Couvali odtud kolem boční strany domu a překvapilo je, jaké zvuky vydává. Byla to pestrá směs šepotu, kvikání, skřípotu, nářku, mručení a noční vítr si dával záležet, aby se k nim všechno doneslo. Jakmile udělali krok, veliký dům tlumeně zasténal a naklonil se za nimi.

Obešli zadní trakt a zůstali stát.

Protože tam byl ten strom.

A byl to strom, jaký v životě neviděli.

Stál uprostřed rozlehlého dvorku za tím strašně zvláštním domem. A tyčil se do výše nějakých třiceti metrů, převyšoval všechny vysoké střechy, pěkně rostlý, košatý, větve do všech stran a na nich bohatý výběr červeného, hnědého a žlutého podzimního listí.

„Ale -“ šeptal Tom, „jé, podívejte! Co je to na tom stromě?“

Strom byl totiž ověšený všemožnými dýněmi nejrůznějších tvarů a velikostí v rozličných odstínech kouřově žluté a jasně oranžové.

„To je dýňový strom,“ ozval se někdo.

„Ne, ne,“ řekl Tom.

Horními větvemi prolétl vítr a rozkolébal jejich barevný náklad.

„To je Strom duchů,“ řekl Tom. A měl pravdu.

Kapitola 5

Dýně na tom stromě nebyly obyčejné dýně. Každá měla na sobě vyřezaný obličej. Každý jiný. Každé oko zvláštnější. Každý nos podivnější. Každá ústa se hrůzně usmívala jakýmsi novým způsobem.

Na tom stromě bylo snad tisíc dýní, visely na všech větvích až do samého vršku. Tisíc úsměvů. Tisíc šklebů. A dvakrát tisíc pohledů, mrknutí, mžourání a pošilhávání čerstvě prořízlých očí. A jak hoši strom pozorovali, najednou se něco změnilo. Dýně začaly ožívat.

Začalo to ve spodní části Stromu, u nejbližších dýní se ve vydlabaných dutinách rozžehly svíčky. Tahle, pak tamta a zas tahle a pak ještě další a dál a výš a kolem dokola, tři dýně tady, sedm dýní o něco výš, tucet v hroznu o kus dál, sto, pět set, tisíc dýní si rozsvítilo svíce, a to zjasnilo jejich obličeje a ve čtvercových, kulatých nebo všelijak zkosených očích se objevil oheň. V ústech mezi zuby blikaly plamínky. Z doširoka prořízlých uší létaly jiskry.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strom duchů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.