SCHODY DO ABSOLUTNA

Josef Beran

“Všem mým Zuditám, ony ví.“

Copyright © Josef Beran, 2015

Editor © Pavlína Rösnerová, 2015

Cover & Layout © Pavlína Rösnerová, 2015

© Nakladatelství ČAS,

www.nakladatelstvicas.cz. 2015

ISBN 978-80-7475-132-5

Lesbie, ptáš se, kolik políbení by pro mne bylo dost a dosyta?

CATULLUS

Obsah

Prolog

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

Dopis

X.

XI.

XII.

XIII.

Modlitba

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

Stromy

XVIII.

Prolog

Listí se pomalu nadzdvihlo a odtřepetalo do teplých krajin.

Co je to sakra zase za nesmysl?

Nejpitomější verš toho dne.

Život.

Je vdaná, a nedá se tomu zabránit ani záklonem hlavy s očima odevzdanýma ubíhajícím mračnům.

Carpe diem!

Tak éterické oči může mít jenom smrt.

Černé oči.

Černé? Černé!

Brr, je zima.

Třeskutá zima v prvopočátku listopadu.

Stačí zvednout límec a všechno…

„Nastydneš!“

Ne, to není její hlas. To je jen náhlá vzpomínka studeného větru zatínající čelisti do šíje.

„Nastydneš!“

Ten hlas mi nic neříká.

Cizojazyčné prázdnosloví.

Jsi ryba. Mla, mla.

Přes vedlejší lavičku přeběhla krysa.

„Carpe diem,“ křiknu za ní. Krysa se otočí, jako by tomu rozuměla, zahýbá čumákem, a… skočí. Dopadne na všechny čtyři vedle kanálu. Už je tam.

I.

Svatý Šebestián krvácel ze všech ran.

Oči byly tak blízko, že před nimi roztával tenký led malířovy jsoucnosti a roztřesené ruky.

Krev.

Krev na obraze.

Krev na stehnech právě příchozí.

Mžitky před očima. Jak jen to říct.

Pozor ať neuteče!

Svatý Šebestián je přibit k zemi.

Vzdor. Krev na stehnech, na krku, na ústech.

Éterická bytost.

Svatý Šebestián.

„Slečno.“

Pozor mladý muži, při oslovení se musíme dívat do očí. Pravidlo ááá, životního strojopisu.

Do černých očí.

Spadnout.

Ááá…

Krev stékající po šíji.

Nařasené čelo.

Zbytek galerie zůstal opomenut. Zvítězilo Svatého umučení.

Kam teď, a kam jinam?

Jdeme dlouho. Kopyto na ústa. Chodit je nuda.

Bav mne.

Rajčatové střechy malostranských domů.

Nuda. Nebavíš mne.

Chodit bolí.

Rampouch.

Okopu si boty.

Do kafáče.

Ad a) káva se šlehačkou, bydliště, místo a datum narození.

Píšu. Píšeš.

Pěstuju masožravé rostliny a hlad po poezii.

Kolik je ti let, jé sakra, kdo vůbec začal tykat?

Sedmnáct.

Vypadáš na dvacet. Zudito. Blbý jméno.

Nemůžu za něj.

Pane vrchní, čas?

Není na jídelním lístku.

Ona: „Budou tři. Spěcháš?“

On: „Ne.“

Zásada. Nestojím o čas. Neunesu ho.

Sourozenci. Ontologie. Jsme a nebo nejsme poslední dynastie vesmíru?

Rampouch taje.

Žiješ ve městě plném života. Den má jenom dvacet čtyři hodin.

Žiješ ve městě plném vražd, korupce, úplatků a lásky.

Studuješ. Pět hodin ekonomických nesmyslů všedního dne.

Taješ.

Nehodláš dělat děvku nějakýmu upocenýmu.

Jen se vyplač. Vykřič. Na rameno.

Jak žiju?

Živořím. V malém unaveném městě, dvě stě kilometrů odtud.

Sto padesát. Snad sto dvacet.

Je mi dvacet. Rebelais mi právě půjčuje vědomí.

Roztálas.

Klapot střevíčků po zámeckých schodech.

Rajčatové střechy za pár měsíců zaniknou.

Bude jaro.

Budeme se milovat?

Ne. Dnes už ne.

Není čas.

Není kde.

Příště.

Kdy?

Za čtrnáct dnů.

Slib.

Suchý polibek na ústa.

Slib mi to.

Mokrý polibek na ústa.

Ona: „Musím už domů.“

Nad alejí 1789.

Revoluce.

Francouzská.

Krev na stehnech a ty.

Ukončete výstup a nástup, už není čas, život pohasíná, dveře se zavírají. Cvak.

II.

Čekáš na zastávce.

Neříkalas, že budeš čekat. Nevědělas, kdy přijedu.

Není to jedno?

Vědmo.

On: „Co chceš dělat?“

Flákyty flák.

Zbloudíme?

Bloude.

Bludičko.

Zrcadlové bludiště.

Vypadáš jako papež natažený na skřipec.

Vypadáš jako jeptiška na karnevalu.

Kam teď?

Doleva!

Doprava!

Čehý.

Hot.

Prrr.

Prásk.

Auů.

Střepy.

Honem pryč.

Strach najde vždycky cestu. Strach zachránce.

Strach spasitel.

Budeš mít sedm let neštěstí.

Já?

Ty.

Já to nerozbila.

Podvodnice!

Lháři!!!

Mám tě rád… asi…

Už? Tak brzy?

On: „Máš horké čelo.“

Ona: „Upadl mi tam kapesník.“

S monogramem?

Bez.

Holmsova stopa.

Alabastrová ručka se chytá naděje.

Zvykám si na ten stisk jak na Buškovo víno.

Mokrý polibek na čelo.

Už jsem si zvykl.

On: „Zvu tě.“

Kam?

To je jedno. Venku je zima.

Ukaž. Alabastrová ručka se propaluje do mozku.

Ona: „Máš studené čelo. Nastydneš. Zvednu ti límec.“

Líbám tě.

Kavárna U zvonu.

Cinkylilink.

On: „Dáme si čaj?“

Ne, já chci colu. S ledem.

Je zima Zudito!

Chci led. Kru ledu.

Pane vrchní, přineste dva čaje.

Zvedáš se a práskáš dveřmi.

Pane vrchní, nic nenoste.

Vybíhám ven.

Už není.

Čehý. Hot! Není.

Je.

Stojí za rohem a směje se.

S rukama sepjatýma tvořím amulet.

Polibek.

Ona: „Máš mě rád?“

Ano.

Chci led.

Dobře půjdeme jinam.

Cestou vyprávíš, jak jsi bezbožná.

Pět anarchistů leží v kruhu na chodníku a poslouchají Depeche Mode.

Přidáme se k nim.

Tanec kober.

Umíš se něžně lísat.

Jsi hořce studená.

Zudita.

Bezkrevné jméno.

Bezkrevné oslovení.

Zudito pojď.

Mně to ba.

Mně ne.

Chtěla jsi led.

Aha.

Vyskakuješ z bezvládného kruhu.

Číšník v Orchestře přináší vytoužený nápoj.

Cinkáš dlouhým nehtem o kostky ledu.

Rozpustíš se ledíku?

On: „Musím si odskočit.“

Kam?

Kroky tam, kroky zpět.

Už máš vypito.

On: „Chceš ještě?“

Ona: „Ne. Ty jsi vůbec nepil.“

Nechci to.

Bojíš se?

Čeho?

Nasypala jsem ti tam jed.

Piju.

Na dně skleničky leží klíče.

Čuně, odkud jsou?

Ticho.

Kdo ti je dal?

Princ.

Ona: „Pojď, půjdeme. Uvařím ti oběd.“

Pane vrchní, čas.

Už skoro večeři.

Metrem šest stanic. Tramvaj. Autobus.

Je mi špatně.

Vystoupíme a půjdeme pěšky.

Z kabelky vytahuješ dva nechutné cáry papíru.

Ona: „Mám lístky na večer. Do divadla.“

Škoda.

Proč?

Chtěl jsem se s tebou milovat.

Polibek. Potom.

Na ústa.

Mám tě rád.

Nevěřím.

Důkazy?!

Skoč z toho nadjezdu.

Stojím s roztaženými křídly nad přívalem aut.

Neskákej.

Tichá věta.

Pokrčení v kolenou.

Neskákej!

Hysterický výkřik.

Bojíš se smrti?

Ne.

Pokrčení v kolenou.

Bojím se o tebe.

Seskakuji k tobě.

Polibek, olibek, libek, ibek, bek, ek, k, k, k…

nekonečno.

III.

Letopočet francouzské revoluce.

Ale, tady bydlíš.

Kam sis myslel, že tě vedu?

Do ráje.

Po schodech nahoru.

A vaši?

Pfůůů… rukou děláš dým.

Řekl jsi doma, že se zdržíš?

Moje věc.

Tvoje věc?

Naše věc.

Pojď, udělám ti večeři. Nezouvej se.

Tlačí mě boty.

Naproti je hospoda.

No a?

Ona: „Jdi koupit láhev na večer.“

Polibky na víčka.

Červeného? Bílého?

Tichého.

Po schodech dolů.

Proč tak brzy odcházím, když jí miluji? Když jí chci?

Divadlo? To nééé.

Jindy snad, jenže dneska…

Jaképak jenže.

Divadlo? Jak chce.

Pane vrchní, láhev tichého.

Tu ne, ročník 1789.

Díky, platím. Smrdí vám to tu.

Mám zavolat domů?

Moje věc.

Rychle ven, nedá se tu dýchat.

Kde se dá dýchat?

U ní.

Už asi jen u ní.

Znovu po schodech. Opět nahoru.

Tik, tak.

Otvíráš v dlouhém bílém tričku.

Bereš láhev tichého.

Polibek.

Ona: „Zuj se.“

On: „Voníš.“

To já ne. Česnek. Topinky.

Říkalas, že uvaříš.

Topinky se nevaří?

Ne.

A co?

Pekou.

Ona: „Sedni si.“

Máte to tu ošklivé.

Mně se tu líbí.

Mně ne.

Není tu, co by se ti líbilo?

Ty.

No proto, už bys šel.

Kam?

Na balkón.

Je tam zima.

Zvednu ti límec.

Sundal jsem si bundu.

Tvoje škoda, nastydneš.

Vstávám.

Alabastrová ručka ustává ve vaření v pocitu prostorového rozhledu.

Polibek na šíji.

Zudito…?!

Počkej, nosím na stůl.

Zapálilas tři svíčky.

On: „Je vidět.“

No a?

Prosvítáš.

No a?

Topinky jsou horké.

No a?

Půjdeme do divadla?

Ano!

On: „Ne!“

A co?

Chci tě.

Já ne.

Co chceš?

Led. Dojdi pro led.

Kam?

Do hospody.

Hospoda smrdí.

No a?

Argument se zamítá.

Po schodech dolů.

Po schodech nahoru.

Tik, tak.

On: „Dvě Coly s ledem.“

Ticho za dveřmi.

Tik, tak.

Ona: „Já tě nepustím.“

Proč?

Půjdeme do divadla?

Bez poznámek. Co hrají?

Ona: „Já nejsem Rapaport.“

On: „Ty nejsi Rapaport?“

Ne. Chci led.

Nedám. Nejsi Rapaport.

Otevřelas.

Ona: „Pojď dál a nezouvej se.“

Ale…

Obutý do postele nesmíš.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Schody do absolutna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.