sepsáno JůTubery

© Petr Srna, Jakub Holý, 2015

© Tomáš Chvála, 2015

© Street light production, 2015

ISBN 978-80-7544-008-2

Obsah

ÚVODNÍ SLOVO

KAPITOLA 1 - ZAČÁTKY

3. května, středa

4. května, čtvrtek

5 května, pátek

8. května, pondělí

9. května, úterý

10. května, středa

11. května, čtvrtek

12. května, pátek

13. května, sobota

14. května, neděle

20. května, sobota

21. května, neděle

22. května, pondělí

23. května, úterý

24. května, středa

25. května, čtvrtek

26. května, pátek

27. května, sobota

28. května, neděle

KAPITOLA 2 - TĚŽKO NA CVIČIŠTI...

29. května, pondělí

31. května, středa

1. června, čtvrtek

3. června, sobota

4. června, neděle

5 června, pondělí

8. června, čtvrtek

12. června, pondělí

14. června, středa

17. června, sobota

18. června, neděle

19. června, pondělí

20. června, úterý

22. června, čtvrtek

23. června, pátek

26. června, pondělí

27. června, úterý

28. června, středa

29. června, čtvrtek

30. června, pátek

1. července, sobota

3. července, pondělí

4. července, úterý

K APITOLA 3 - NIKDY NENÍ TAK ZLE...

6. července, čtvrtek

8. července, sobota

9. července, neděle

10. července, pondělí

14. července, pátek

22. července, neděle

24. července, pondělí

ABECEDA ZKRATEK

25. července, úterý

26. července, středa

27. července, čtvrtek

28. července, pátek

30. července, neděle

1. srpna, úterý

2. srpna, středa

3. srpna, čtvrtek

5 srpna, sobota

8. srpna, úterý

KAPITOLA 4 - CESTA VZHŮRU...

14. srpna, pondělí

15 srpna, úterý

21. srpna, pondělí

27. srpna, neděle

4. září, pondělí

8. září, pátek

9. září, sobota

14. září, čtvrtek

16. září, sobota

GABRIELLE HECL

MADBROS

Ondra/Premi

David/Prooxy

SHOPAHOLIC NICOL

PEDRO

STEJK

ÚVODNÍ SLOVO

AHOJ, JSEM JŮTUBER A CHCI SE S VÁMI SEZNÁMIT

Určitě jste si někdy položili základní životní otázku - kde se vlastně JůTubeři vzali? Přišli z hvězd? Jsou to skryti mimozemšťané, kteří se snaží studovat naši společnost? Vede je Justin Bieber? Všechno špatně! JůTuber nevylezl z moře. Nezrodil se velkým třeskem, ani ho nestvořily tajemné korporace, které přemýšlí, jak pomocí mladých lidí ovládnout svět. JůTuber nemá šest chapadel místo rukou, nebojí se světla (minimálně většina z nich), ani se neživí kamením. JůTuber je často klasický teenager se všedními problémy, které všichni dobře znáte:

- Máma neustále nechápe, proč chcete mít zamknuté dveře pokoje.

- Zubní kartáček je nepřítel, který otravuje dvakrát denně.

- Sestra/bratr jsou ti největší tupci na světě.

- Na těle se objevují věci, které tam nepatří a nechce se jim pryč!

- Nikdo vám nevěří, že vašemu psovi skutečně chutnají vaše úkoly.

- Nic proti salátu, ale dejte mi víc smaženého!

- Hlas si dělá, co chce, a hlavně, když jsou poblíž holky.

- Vůbec nechápete, jak se to video dostalo do Vašeho počítače.

JůTuber je kluk, nebo holka jako vy a já. Má dvě nohy, dvě ruce, jeden nos a to hlavní - chuť sdílet něco ze svého života s ostatními! Může vyprávět o čemkoli.

Život JůTubera je totiž rozmanitý! Neexistují v něm žádné překážky (pokud nebudete někomu ve videu ubližovat nebo nosit před kamerou mámino spodní prádlo - jsou věci, co se prostě nedělají). Jinak jsou ale možnosti JůTuberů nekonečné. Vemte, co vás baví, a zkrátka to vybalte! Bavte ostatní vlastním úhlem pohledu a nestyďte se za názor. Každý jsme totiž originál a v tom je síla úspěšných JůTuberů - jsou sví a nebojí se to ukázat. Je čas se k nim přidat.

Na následujících stránkách najdete můj příběh. O tom, jak jsem začínal, o tom, že ne všechno vyjde napoprvý, a taky tunu tipů a rad, který se YouTube videí týkaj. A abych vám naservíroval opravdu maximum informací, připravil jsem si i pět rozhovorů s jedněma z největších českých JůTuberů.

KAPITOLA 1 - ZAČÁTKY

3. května, středa

Nesnáším středy. Je mi čtrnáct a už teď nesnáším středy. Můj táta říká, že až mi bude tolik jako jemu, budu nesnášet každej den v tejdnu vyjma těch, co dávaj fotbal. To totiž nebejvá doma (je v hospodě) a pak spolu vždycky celej druhej den s mámou nemluvěj. Máma to nesnáší, ale táta říká, že od tý doby má rád i čtvrtky.

JůTuber = Člověk, který tvoří videa a publikuje je na portálu YouTube.

Ale proč nesnáším středy. No, ono je asi jakože dobrý se představit, že jo. Jmenuju se totiž Středa. Deváťáci na to maj takovej oblíbenej fór, že je ho tam třeba, a tak zatímco se holky chichotaj, kluci mi pravidelně strkaj hlavu do záchodu. Uklízečka už mě tak lituje, že kvůli mně záchody pravidelně před polednem čistí, abych to prej měl co nejlepší. Jako ne že bych jí nebyl vděčnej, ale když vám někdo strčí hlavu do mísy, tak je jedno, jestli se leskne jak talíř z myčky (a že se tak občas ani talíře u nás doma nelesknou). Prostě víte, co se v tom záchodě pravidelně děje. A tomu už žádnej saponát nikdy nepomůže.

Vážně hodně nesnáším středu! Nesnáším ji víc, než nesnáším matiku, a to jsem na ni úplně blbej. Máma říká, že to nevadí, že třeba budu dobrej v jinejch věcech. Táta je trošku kyselejší a prej už nečeká, že bych byl v něčem jiným dobrej. Chtěl jsem se mu za to pomstít a přilepit ho k židli, ale omylem jsem si lepidlo stříknul do oka, a když jsem se to snažil nějak zachránit, přilepil jsem si jednu ruku k hlavě a druhou k tý židli. Abych to zkrátil, jeli jsme do špitálu.

A já se vlastně ještě nedostal k tý nejlepší jobovce! Jasně, Středa není nic moc příjmení, ale víte jak, bejt třeba Smraďoch, Bieber (Bože, jak já ho nesnáším, co na něm všechny holky maj?!!!) nebo Holub by bylo horší. Holub by bylo určitě horší. Jmenuje se tak můj nejlepší kámoš a denně do něj rvou deváťáci zrní. Bylo by mi ho líto, ale obvykle mám v tu chvíli díky hlavě v záchodě svejch starostí dost. A na druhou stranu je Holub díky tomu zrní snad jedinej ve třídě, kdo není tlustej.

Ale zpátky k tý jobovce - máme v rodině takový dost zmatený kořeny. Táta je totiž původem ze Španělska a je zajímavý, že vypadá jako klasickej českej Pepík místo toho, aby připomínal například Antonia Banderase. No, a protože je Španěl, prosadil si u mámy, že prvorozenej syn bude Manuel. A já vyhrál! V normálním světě by bylo celý moje jméno španělský, jenže to by zase nesměla zasáhnout máma, která si prosadila, že děti budou mít český příjmení po ní, aby nebyly za exoty. Takže Manuel Středa. Jako by mi už v kolíbce dali na záda papír s nápisem „nakopni mě“. Lidi ve škole samozřejmě hned zjistili, že má moje křestní jméno blízko ke jménu Emmanuela, takže už mi vlastně nikdo jinak neřekne. U studentů to ještě beru, ale že se sem tam seknou i učitelé, to mi vážně na sebevědomí nepřidává.

4. května, čtvrtek

Už od malička chci natáčet filmy. Moje máma mě od mejch osmi brala do kina na všechno možný, na co mě prodavačky pustily, a já si ten svět na velkým plátně úplně zamiloval. Člověk může bejt čímkoli - hrdinou, padouchem, veselej, smutnej, bláznivej, zkrátka meze se tu nekladou! Někdy tak s Holubem natáčím vlastní verze svejch oblíbenejch filmů. Holubovi se do toho většinou nechce, ale naštěstí stačí mít po ruce nějakej balíček bonbonů a dá se lehce uplatit. A pak už dobýváme v místním parku keře, jako by to byla džungle v Indiana Jonesovi, hrajeme si na Avengers (jsem sice tlustej, ale i tak vždycky hraju Tonyho, protože Tony je prostě nejlepší) nebo třeba na Hvězdný války. Ty má strašně rád můj táta, takže máme doma i pár světelnejch mečů, s kterejma se s Holubem mečujeme. Zatím jsem neměl odvahu ty videa někomu moc ukázat. Prostě zatím nevím no.

5 května, pátek

Učitelka na tělocvik mně a Holubovi vyčetla, že by nás nevzali ani na paralympiádu, a pokud nemákneme, nechá nás propadnout z těláku. No to si ta rašple dělá legraci, nemůžu přece propadnout z těláku. To je jak propadnout z dejchání.

Dávno jsem pochopil, že na sport vážně nemám talent. Táta celý mládí sportoval, takže mě zkoušel narvat prakticky všude, kde to smrdělo tělesnou aktivitou. Dělal jsem karate, hokej, fotbal, závodně jsem běhal, dokonce jsem hrál i kuželky. Když mě v nich porážel hráč, co měl umělou ruku, táta to konečně vzdal, řekl mámě, že určitě nejsem jeho, a s tím moje sportovní kroužky skončily.

Nejhorší je, že tělocvikářka Rychlá... mám podezření, že si lidi vybíraj práci podle příjmení, můj zubař je zas Nerv... nejsem si jistej, co bych měl dělat se svým příjmením já. Každopádně Rychlá vypadá tak staře, že nejspíš zažila obě světový války, a i tak jí nikdo ve třídě nestačí! Ale není to naše chyba, že nám to nejde. Furt chce hrát basket. Basket, basket, basket. Kdybych chtěl rukama honit kulatej nesmysl, tak kvůli tomu nemusím hrát basket, žejo.

S Holubem máme oba vejšku, že by nás z fleku mohli obsadit jako hobity, a ona frajerka chce, abysme skákali jak na pérkách po celý tělocvičně. Jako, rád se podívám na Space Jam, ale to je asi tak všechno. Dokud s náma nebude trénovat Bugs Bunny a kačer Duffy, tak to moc nevidím, že by nás tenhle sport s Holubem v budoucnu chytnul. Rupnout každopádně nechceme (kdo by taky chtěl rupnout z pitomýho těláku, to je fakt ostuda), takže půjdeme dneska trénovat po škole. To nám neuškodí.

8. května, pondělí

Tak jsem zpátky z nemocnice a můžu oficiálně prohlásit, že nám to docela uškodilo. Zkoušeli jsme s Holubem nějaký finty, párkrát dokonce hodili míč do okruhu deseti metrů, kde se nacházel koš, ale při trénování bránění jsme do sebe vběhli v plný rychlosti. Já mám nalomenou nohu, Holub hlavu. Podle táty to znamená, že já budu v budoucnu trochu kulhat a Holub bude ještě větší pako.

Myslím, že má táta nějakej problém. Vždycky si utahoval z lidí, ale v poslední době už je vlastně jen nepříjemnej. Mám pocit, že to má co dělat s tím, že s mámou už skoro ani nemluvěj. Máma říká, že je to proto, že už jsou spolu dost dlouho na to, aby nemuseli mluvit. Táta říká, že se bojí s mámou sbližovat, že už to dvakrát stačilo (a pokaždý, když tohle pronese, tak se podívá na mě a na ségru, to vážně člověku nepřidá).

9. května, úterý

JÁ SE ZBLÁZNÍM! Ok, nejsem sportovní dítě. Kdyby mě poslali na nějakej sportovní kemp, pravděpodobně bych se zadejchal už při cestě na autobus. Ale rozhodně nejsem někdo, kdo by furt seděl doma. Je to na palici! Máma od prvního těhotenství nepracuje, takže je pořád doma a věčně zkouší, jestli nemám zamčený dveře. Původně jsem myslel, že mě chce načapat, jak objevuju schopnosti dospívajícího těla, ale ukázalo se, že četla nějakou knihu o sebevraždách teenagerů. Od tý doby podezřívá mě i sestru, že si chceme něco udělat. Blbě to nese hlavně ségra, který máma zabavila všechny žiletky a chudák Martina (tak se ségra jmenuje, aby bylo jasno) má od tý doby nohy jak orangutan.

Máma má totiž takovou zvláštní vlastnost. Na všechny se usmívá, s každým si ochotně povídá, ale vlastně jim vždycky říká něco jinýho, než co si myslí. Například minule u nás byla teta Sára a máma s ní mluvila o tom, že měly krásný dětství a nebýt jí, neužila by si tak svoje mládí. Když pak teta odešla, označila ji máma za „největší běhnu v okolí“. Když jsem se na to zeptal táty, řekl mi, že ženský si vždycky jednu věc myslí a jinou říkaj. Což mě dost mate, protože od tý doby vlastně vůbec nevím, co mi teda holky povídaj.

Ale zpátky k neplánovanýmu domácímu vězení. Do tří hodin jsem doma s mámou, která celou dobu uklízí (když se táta hodně nudí, nechává různě po bytě povalovat papírky od bonbonů, z toho máma šílí). Pak máma konečně na chvíli zmizí a já můžu zkoumat to svoje tělo (ehm). Kolem pátý přichází táta. Do práce chodí v obleku a s kufříkem a podle toho, jak obojí letí po jeho příchodu na zem, počítám, že ani jedno moc rád nemá. Táta měl kdysi šanci na to, že bude hrát profesionálně hokej, ale pak ho sundali při jednom zápase, zranili mu rameno a od tý doby se může na hokej maximálně dívat. Asi proto vždycky tak toužil, abych vynikal ve sportu. Smůla. Já se zraním i u karet (ten papír prostě řeže). Poté, co se táta hrdě vysvleče do trenek, přejde k lednici, vytáhne pivo a odšourá se k televizi, kde zapne sportovní kanál. Je jedno, co dávaj. Hokej, fotbal, kulečník, formule, kouká na všechno a u všeho má takovej divnej prázdnej výraz. Jsou jen dvě výjimky - když hraje Sparta (to řve nahlas a schválně, protože soused nad náma je slávista, takže řvou na sebe navzájem) a pak má takovej podivně blaženej pohled u ženskýho tenisu. Ještě úplně nevím proč, ale možná se mu líbí kombinace žlutozelenýho míčku, ženskejch a oranžový antuky.

Každopádně tak v šest se vrací domů mamka a vždycky se s tátou rafnou. Trošku se mění, o čem mluvěj, ale základ pokaždý vyvolá to, že táta zas sedí u televize:

„Už zase čumíš na sport?“

„Hm.“

„Nechápu, co tě na tom furt baví.“

„Hm.“

„Mohl bys mi simtě odpovědět aspoň celou větou?!“

„Hm.“

S tím to táta utne, už se dál nebaví a máma jde uklízet. Každej den. Nechápu, jak to spolu vydržej takový roky. Já jsem doma pár dní a normálně mi z nich hrabe. A Holubovi asi taky, protože mi právě volal. Během hovoru použil ďábelskej smích a větu: „Něco jsem udělal a tebe se to taky týká.“ Jsem z toho nervózní. Když něco takovýho udělal naposled, ukázalo se, že se pokoušel sám vařit a oba nás otrávil.

10. května, středa

Dneska se měl stavit Holub, že bysme aspoň zapařili na PlayStationu, když už musím bejt furt doma. Už mu bylo trochu líp, měl totiž jen lehkej otřes (v) mozku. Když ale vycházel z bytu - bydlíme přes ulici - zakopnul na chodbě ve třetím patře o pytel s odpadkama a hlavou si to namířil přímo do stěny. Takže teď už má těžkej otřes mozku a nemůže chodit vůbec nikam.

11. května, čtvrtek

Původně to vypadalo na další den nekonečný nudy, ale nakonec se z toho vyloupnul nečekaně zábavnej čtvrtek (pro mě). Čerstvě osmnáctiletá sestřička si po tejdnu konečně našla cestu domů a teda, je tu hodně veselo. To u ní není nic novýho, zdrhala z domu už od čtrnácti, má to zkrátka v krvi. Buď přespává po kamarádkách, neboj u svejch kluků, je v tomhle fakt divoká. Neposedí na jednom místě a věčně něco mele. Mele, mele, mele. Naprosto nechápu, jak to s ní ty její kluci vydržej, já ji poslouchám deset minut a mám chuť si ustřihnout obě uši.

Když poprvý utekla, bylo mi deset. Máma volala panicky na policii, táta mluvil něco o tom, že ho zabije (nevěděl přesně koho, ale měl dost jasnou představu, proč ho chce zabít a jak). Padaly různý návrhy, co by mohla dělat a jak asi skončí.

- Určitě bere drogy!

- Někdo ji znásilní!

- Utekla s nějakou kapelou.

- Pije.

- Kouří.

- Otěhotní.

- Najdou ji mrtvou v pangejtu.

Jak postupoval večer, došli rodiče k závěru, že se Martina opije a zfetuje, pak ji znásilní kapela, a protože rovnou otěhotní, členové tý kapely ji zabijou a pohodí někde v pangejtu, aby se na to těhotenství nepřišlo (a pak že já mám divokou fantazii). Ségra ani neprotestovala, když za to dostala 4 měsíce zaracha.

Teď je to horší. Nejsem si úplně jistej, co se stalo, ale ségra chvíli s našima mluvila, a co jsem tak pochopil, má teď zaracha na devět měsíců. To je drsný.

12. května, pátek

Já Holuba Z-A-B-I-J-U! Normálně vyvěsil na YouTube naše video a ani se mě nezeptal. Takže ono nestačí, že z nás maj ve škole legraci díky jménům, ale teď mi navíc daj sežrat to, že jsem tlustej Iron Man. Ještě že jsem Holuba jednou přemluvil k tomu, aby hrál Black Widow. Jsem si jistej, že to bude deváťáky zajímat víc. Body mu každopádně musím dát za název kanálu. Pojmenovat náš společnej YouTube kanál YTAmatéři, to nám nepochybně nažene hodně nečekanejch návštěvníků. Jen mám obavu, že budou očekávat jinej obsah.

Tři kluci si původně chtěli založit seznamku. Nakonec se na to vykašlali. Důvodem bylo to, že na celém internetu nemohli najít záběry odhaleného ňadra zpěvačky Janet Jackson. Tak si prostě založili video server YouTube.

První sdílené video na YouTube bylo ze ZOO v San Diegu. Před kamerou byl Jawed Karim (jeden ze zakladatelů YouTube) a za ním stála skupinka slonů indických. Bohužel se jeho komentář dá jen těžko považovat za „legendární“. Byl takový nijaký. I přesto má jeho video přes 4 miliony zhlédnutí.

13. května, sobota

Tady končí veškerá legrace. Je sobota odpoledne, měli jsme jako každou sobotu sekanou (máma prostě nic jinýho v sobotu vařit nebude, i kdyby k nám přijel papež, tak tu sekanou bude muset žrát) a mně už hrabe. Hry na konzoli mám všechny dohraný třikrát, knížky přečtený (pravda, mám jen dvě, ale i to se počítá), a dokonce jsem před chvíli uvažoval, že se půjdu učit. DOBROVOLNĚ! No to nejde. Za chvíli bych byl jako třídní šprtka Součková, ta vždycky umí všechno dopředu a každou písemku musí mít na jedničku s hvězdičkou. Nechápu, jak to dělá. Já do toho můžu čučet hodiny a stejně si nic pořádně nezapamatuju. Ona si skoro nedělá poznámky a všechno si pamatuje. Holub říkal, že to bude tím, že má fotografickou paměť, ale já jsem jí teda s foťákem nikdy ve třídě neviděl.

Šel bych ven, ale to mi noha pořád nedovolí. Ok, mám net, ale blbý je, že i tam není po pár dnech co dělat. Určitý stránky nemůžu prohlížet, když jsou naši doma, zprávy nečtu, hry hraju pořád dokola. To už pak zbejvá jen YouTube. Jenže zkuste „jen tak jít na YouTube“. Je to, jako kdyby mě někdo hodil do moře a řekl mi: „Hledej na dně svoji oblíbenou skleněnku.“ Je tam toho prostě moc. Tak jsem napsal Holubovi na Fejsu, jestli nemá nějakej tip na videa.

Ok, je to doporučení. Akorát problém u Holuba je ten, že je schopnej koukat nezdravě dlouho na všechno. S mámou sleduje i Ulici a pak mi o tom vždycky vypráví. V životě jsem tu hovadinu neviděl, ale znám díky němu všechny postavy.

Let's play = Druh videa, ve kterém JůTuber hraje a zároveň komentuje hru, jako to dělá například Pedros, s nímž si na konci knížky můžeš přečíst rozhovor.

Haul = Představení zakoupené věci ve videu, které se již nenachází v originálním obalu, jako točí například Shopaholic Nicol.

14. května, neděle

Video, co mi doporučil Holub, mě zas tak nebralo, protože v něm týpek mluvil hrozně pištivě, dost drmolil, takže jsem měl co dělat, abych ty jeho věty vůbec rozšifroval, a upřímně ho podezřívám, že celou dobu seděl na něčem hodně ostrým. Není možný, aby byl někdo takhle červenej v obličeji a neprožíval při tom extrémní bolest. Dle mýho zněl, jako kdyby ho někdo nakopal do rozkroku. Ale občas měl zajímavou hlášku, ne že ne. Tak jsem zkusil zabrouzdat po YouTube a podívat se na další. A je tam toho hromada. Je neuvěřitelný, kolik lidí se baví tím, že vytvářej videa na různý témata. O hrách, filmech, o blbostech, o tom jaká je ségra blbka (to se mi obzvlášť líbilo), o módě, prostě úplně o všem. A některý ty videa mi teda přišly slabší, než co máme za naši krátkou amatérskou historii natočený my s Holubem.

Drmolení na obraz nepatří. Ne nadarmo má většina úspěšných JůTuberů sklony k herectví jako třeba Gabrielle Hecl. Ke správnému vystupovaní patří perfektní vyjadřování. Učte se práci hlasem, choďte na dramaťák nebo si třeba přečtěte Moderní rétoriku od Aleny Špačkové. Když máknete, vrátí se vám to v počtu odběratelů.

YouTube kanál = Knihovna videí, kde divák najde veškerá videa od konkrétního JůTubera.

A hlavně mi došlo, že mě YouTube baví víc než televize, ale ono se asi ani není čemu divit, když naše televize vypadá, že má jen sportovní kanál. Minule jsem zkusil využít toho, že táta u bedny usnul, přepnul jsem program a to byl rachot, jako kdybych mu plivnul do piva. Byl vyloženě vzteklej.

Po obědě jsem myslel, že budu zas čučet na YouTube (jedna holka tam dělá videa o líčení, a sice vůbec netuším, o čem mluví, ale moje tělo mi říká, že se na ní i tak potřebuju koukat), a taky jsem chtěl zkontrolovat, jak si vede moje video, co Holub navzdory mejm protestům na YouTube hodil (nepřišly zatím žádný zprávy hrozící smrtí, takže asi ok), ale přišla babička a celej byt je vzhůru nohama. Babička je všude paní domácí a je úplně jedno, u koho doma se právě nachází. Kam přijde, tam okamžitě přebírá situaci. Ovládne kuchyň, všichni si musí sednout v obýváku a jíst, co babička přinese.

Beauty = Videa o líčení a o tom, jak vypadat krásně v každé chvíli.

Fashion = Videa představující módní trendy, jak se obléknout a kde a co koupit.

Babička je tátova máma, takže i táta poslouchá, přičemž babička je jedinej člověk, kterej mu smí sáhnout na ovladač. Bohužel tam vždycky dá nějakej pořad, kde hrajou dechovky, což vytváří mezi mámou a tátou zvláštní spojení. Ono se není čemu divit, že má táta z babičky respekt. Je to bejvalá vojanda a tradujou se o ní historky, že o světový válce prováděla výslechy a podezřelí z ní byli tak hotoví, že se pomočovali. Nemám nejmenší problém tomu věřit.

Nejpekelnější je každopádně vztah mámy a babičky. Máma má svůj pořádek a doma je všechno podle ní (nemůžeme dokonce ani dávat věci do myčky, protože je tam řadíme špatně). A babička je generál. Usmívaj se na sebe, ale ve skutečnosti by nejradši jedna druhé vytrhala vlasy. Možná to vypadá, že přeháním, ale teta Ester za něco podobnýho šla málem do vězení.

20. května, sobota

KONEČNĚ! Dnes se staly hned tři naprosto úžasný věci. Takže za 1) babička odjela a máma už nemá ve tváři výraz masovýho vraha, za 2) sundali mi sádru, takže můžu jít ven a za 3) prasknul mi ten neskutečně obrovskej jebák, co se mi z nějakýho zvrhlýho důvodu udělal na čele přímo mezi očima. Vypadal jsem jak jednorožec v pubertě, ještě že jsem musel bejt doma. S tím bych ven stejně nemoh.

S Holubem jsme okamžitě vyrazili na náš oblíbenej plácek kousek od školy. Je to takový nenápadný malý hřiště, pravděpodobně zapomenutý městem, protože vegetace tu roste fakt divoce a je to skoro jako probíjet se džunglí na nějaký zakázaný místo (a to nás na tom právě baví!). Za řadou nebezpečně vypadajících keřů se nachází pořád ještě docela fajn dětský hřiště, který není úplně zničený, ze všeho netrčej hřebíky a nikdy jsme tu nenarazili v zemi na žádnou injekční stříkačku, což je v dnešní době dost velkej bonus.

Prostředí, ve kterém natáčíte, je pro atmosféru vašeho videa nepostradatelné. Přemýšlejte o místě, kde budete natáčet. Pokud budete mít například za zády okno a bude den, světlo vám půjde do zad, tedy přímo do kamery, a nebude to vypadat moc dobře - tato situace se dá vyřešit i správným nasvícením scény. Stejně důležité je i oblečení a styl JůTubera. Přece jen se na pěkného člověka dívá o něco lépe.

Na takovým místě člověk nic novýho nečeká, protože tam nikdo jinej nechodí. Takže nás hodně zaskočilo, že tam z nějakýho důvodu někdo odstavil auto. Nechápu, jak ho tam dostal, ale k pojízdnosti mělo fakt daleko, a kdyby ho viděl můj táta, pravděpodobně by se z něj pozvracel (je na auta dost citlivej, říká, že je to jediná věc, kterou si za život pořídil, dává do ní peníze, a dělá mu přesto radost). My jsme byli nadšený! Možnost blbnout v autě, lízt po něm a hrát si „jakože řídíme“, to se nám jen tak nepodaří. Takže jsme samozřejmě hned s Holubem vytáhli mobily a začali se navzájem natáčet. Dělali jsme různý hovadiny: Jeden si vlezl pod auto, jakože ho zajelo, druhej předstíral, že je na střeše, zatímco auto jako jede. Pak jsme zkoušeli i takovýto skákání přes kapotu, jak dělaj vždycky ve filmech. To, pravda, nebyl ten úplně nejlepší nápad... ale tak jaká je šance, že z toho pádu na hlavu bude mít Holub další otřes mozku?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Já, JůTuber.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.