Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

K. A. Tucker: Pátá cesta k pádu

Vydání první

Copyright © 2014 by Kathleen Tucker

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1974. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Five Ways to Fall vydaného nakladatelstvím

Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., USA v roce 2014

Český překlad © 2015 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce © 2015 Ricardo

Vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0253-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0254-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

K. A. Tucker

Pátá cesta k pádu

Věnováno Lie a Sadie

Jestli si chcete obarvit vlasy na fialovo, udělejte to.

(Jednou budu pravděpodobně litovat, že jsem to řekla.)

a Sarah Cantinové

Za zkrocení veverek

Prolog

Stává se to jen mně?

Nebo každý z nás projde v životě okamžikem „šílenství“ – takovým, kdy surové emoce převálcují váš zdravý rozum, nutí vás dělat a říkat věci, kvůli kterým na vás ostatní lidé zírají v šoku a kroutí hlavami a přemýšlejí, proč se chováte jako cvok, proč to prostě nenecháte být, proč nechcete vidět pravdu?

Až na to, že vás zrovna nezajímá, co si ostatní myslí nebo co říkají, protože se to týká jen vašeho života a vašeho srdce, které bylo pohlceno.

A tohle přesně udělal Jared.

Pohltil celé moje srdce a to nechtěné, co ze mě zbylo, nechal jednoduše… padnout.

Nejspíš jsem poněkud melodramatická. Možná až přijdu na to, jak se zase zvednout, budu se tomuhle všemu smát.

Do té doby… budou mé ostatky tady a budou ležet na hromadě porážek.

Opět.

… Reese

Kapitola 1

REESE

Nikdy předtím jsem takový výraz v tatínkově tváři neviděla.

Tvářil se tak od té chvíle, co se vrátil od telefonu. „Běž, honem,“ naléhá a jeho drsný hlas přeskočí. „Běž dovnitř.“

„Ale… proč?“ zafňukám a hodím ostražitým pohledem směrem k bistru na odpočívadle pro kamiony, kde nikdo není kromě muže, který má plnovous jako Santa.

Táta položí ruku na volant a otočí se směrem ke mně. „Reese, zlatíčko.“ Jeho tón se mi nelíbí. Je to ten vážný, který dokáže rozklepat můj spodní ret. „Chci, aby ses vrátila dovnitř, posadila se do našeho boxu a požádala tu milou servírku o další porci toho pekanového koláče, který ti tak chutná,“ řekne pomalu a s klidem.

Polknu slzy. „Sama?“

Tvář se mu napne, jako kdyby byl naštvaný. „Jen na chviličku.“

„A pak přijdeš?“

Zavře pevně oči a já mám strach, že jsem ho teď opravdu naštvala, ale… ještě nikdy jsem nešla nikam sama. Je mi teprve pět let. „Nezapomeň, že tatínek tě miluje, zlatíčko. A teď běž.“

Potlačím vzlyk, posunu se po jednodílném sedadle a otevřu těžké dveře stařičkého fordu.

„Reesie,“ zavolá tatínek, když se mé červené boty dotknou chodníku.

Otočím se a potom, co rukou setře cosi ze své tváře, na mě mrkne a usměje se. Pořádně zabouchnu dveře náklaďáku, až se ozve hlasitá rána. Se zadrženým dechem vyjdu schody a co největší silou zatlačím na dveře bistra. Mé uši se zaplní řinčením zvonku. Přeběhnu černobílou kostkovanou podlahu a vyšplhám do boxu – do toho, ve kterém jsme seděli předtím, než táta zavolal mamce; naše jídlo je stále na stole – a to právě ve chvíli, abych viděla, jak mizí zadní světla tatínkova náklaďáku.

Když ke mně přijde milá servírka s natupírovanými vlasy, řeknu jí, že se můj táta brzy vrátí, a slušně si objednám čokoládový koláč s pekanovými ořechy. Sedím v tom boxu a hltám; přemýšlím, jaké mám štěstí, že jsem dostala dva kousky za jeden večer.

A čekám.

Jsem usazená v rohu boxu a s bradou opřenou v dlani zírám z okna, vyhlížím modrý náklaďák a podívám se ke dveřím pokaždé, když zařinčí zvonek. Když se naproti mně posadí milý policista a zeptá se, kde je můj otec, odpovím, že tu bude co nevidět.

Teď tady není žádný milý policista, který by mě utěšil. Ani milá paní, která by mi přinesla kousek čokoládového koláče s pekanovými ořechy, abych mohla přemoct tu pachuť v ústech. Tentokrát aspoň nejsem ponechána svému osudu.

Dojde mi to hned, jak spatřím tvář svého otčíma skrze malé okno ve dveřích.

V jeho vlasech barvy soli a pepře je mnohem více soli a od té doby, co jsem ho naposledy viděla – před devíti lety – přibral kolem pasu nejméně pět kilo, avšak není pochyb, že se jedná o Jacka Warnera. Podle toho, jak si ocelově modrýma očima prohlíží mé fialové vlasy… piercingy… velký vytetovaný nápis „Jared“, který se mi ovíjí kolem pravého ramene, mám pocit, že přemýšlí, jestli ho policejní důstojník nezavedl do špatné místnosti.

Mám štěstí, že jsem tentokrát vůbec v normální místnosti. Obyčejně vás totiž šoupnou do zadržovací cely nebo vás nechají sedět na nepohodlné židli vedle opilce jménem Seth, který páchne po skotské a potu. Jsem si celkem jistá, že policistce, která mě zatýkala, mě bylo líto. Vzhledem k vražednému pohledu, jejž vrhla na Jareda a Caroline, když mě vyváděli z Linina bytu a míjeli jsme jejich dveře na cestě k policejní hlídce, nebyla policistka vůbec ohromená tím, co zaslechla.

Samozřejmě, ode mě se nic nedozvěděla. Vyrůstala jsem mezi právníky, takže jsme se naučila, že nesmím říct policii ani slovo, pokud není alespoň jeden přítomen. Byla to má nejlepší kamarádka a sousedka Lina, která vypověděla, že byt, který jsem dneska poškodila, je technicky stále můj – i když mé jméno není v nájemní smlouvě – a že by měli zatknout tu zlodějskou, bezcitnou mrchu, která mi ukradla manžela.

Bohužel, jsem to já, kdo tady teď sedí.

Ani nedýchám a dívám se na Jacka, který se posadí a upravuje si lehce zmačkaný oblek na své velké postavě, zatímco se snaží udělat si pohodlí v tvrdé plastové židli. Je to ironické – v téhle chvíli mám pocit, jako kdyby byl nedílnou součástí mého dětství a zároveň naprosto cizím člověkem.

Nemůžu uvěřit tomu, že jsem mu zavolala.

Nemůžu uvěřit tomu, že přijel.

Těžce oddechne a konečně zamumlá: „Reesinka Hračička.“ Dívá se na mě stejným pohledem jako tenkrát, když mě přistihl, jak přerovnávám písmena na ceduli patřící baptistickému kostelu do slov, která by devítiletá holka – ostatně ani dvacetiletá – neměla mít ve slovníku. Navzdory napětí, které mezi námi bylo v našem dříve blízkém vztahu, mě okamžitě zahřeje u srdce. Tu přezdívku jsem neslyšela léta. „Takže… ničení soukromého majetku?“

Předpokládám, že ho poldové informovali. „Raději bych to nazvala uměleckým vyjádřením.“ Plátnem mi bylo Carolinino panenkovské oblečení, její snobské dekorační polštáře a ta zatracená společná pornografická fotka, visící nad naší postelí. „Kromě toho,“ zvednu ruce umazané od červené barvy a s kamennou tváří dodám, „nemůžou dokázat, že jsem to byla já.“ Když mě Lina našla sedět tiše v tlumeném světle kuchyně jejího bytu, kde jsem poslední dva týdny bydlela, vyjekla, než si konečně uvědomila, že se ze mě nestalo vraždící monstrum a jsem jen pokrytá červenou barvou. Nejspíš jsem se měla před příjezdem poldů osprchovat a trochu jim ztížit práci.

Na jeho tváři se objeví lehký smutný úsměv. Přemítám, zdali můj pokus o vtip dostatečně skryje drtivý smutek a pocit zavržení, ve kterém se utápím potom, co jsem zjistila, že měl můj manžel poměr se svou středoškolskou láskou.

„Po cestě jsem zavolal Barrymu. Zdá se, že jsi ho posledních pár let dost zaměstnávala.“ Podle Jackovy zatnuté čelisti poznám, že to pro něj nebyl zrovna jednoduchý telefonát; dokonce ani po devíti letech. Nepřekvapuje mě to. Jack a Barry se stali přáteli, ještě než uměli pořádně chodit, a byli rovnocennými partnery v právnické firmě. Dokud si Barry nezačal s Jackovou ženou.

Mou matkou.

Všechny vazby se okamžitě rozpustily v kalichu hořkosti, který evidentně stále úplně nevyschl. Když se zadívám na jeho ruku, nemůžu si nevšimnout, že nemá snubní prsten. Hádám, že se už znovu neoženil. Ani se mu nedivím kvůli tomu, co prožil s mou matkou.

„Chápu, proč jsi mi teď zavolala. Neměla jsi na výběr, že ano?“

„Moc ne,“ připustím a soustředím se na hvězdy a kruhy, které kreslím prstem po kovové desce stolu. Barry je drahý, úspěšný právník specializující se na trestní právo, který dostal svou vzpurnou nevlastní dceru z nejednoho průšvihu. Poslední incident se stal o mých osmnáctých narozeninách, kdy jsem si usmyslela, že by bylo fajn vrátit se do minulosti a vystrkovat holý zadek na auta.

Jedno z těch aut bylo policejní hlídka.

Policajt byl upjatý kretén.

A já byla opilá.

Potom co mi Barry pomohl vyhnout se obvinění z výtržnictví a opilství na veřejnosti v době nezletilosti, oznámil, že můj záznam byl vymazán, že jsem už dospělá a že se mě tak oficiálně zbavil. Když ho o tři měsíce později moje matka opustila kvůli manželovi číslo čtyři, bylo to skutečně oficiální.

„Jsem překvapený, že to Annabellin nový manžel nechtěl rychle zamést pod koberec.“

„Nevolala jsem Annabelle. Nechci, aby o tom věděla. Přestala jsem jí říkat ,mami‘, když mi bylo osm. Obě jsme se shodly na tom, že to pro ženu, pro kterou je opravdovou vášní exkluzivní společenské postavení a martini, není vhodné.“

Můj čmárající prst se okamžitě zastaví. „Nevolal jsi jí náhodou ty, že ne?“ Bylo by to jako vložit jí do ruky nabitou zbraň. Nakonec měla pravdu. Říkala, že v sobě nemám to, co by mohlo učinit mého „dělnického krasavce“, kterého jsem si vzala, dlouhodobě šťastným.

Jack se lehce pousměje, ale není v tom žádná radost. „Ne, určitě jsem jí nevolal. Co bych jí asi tak mohl říct? V telefonu jsi nebyla zrovna sdílná. Ačkoliv to znělo, jako bys byla v nějakém průšvihu.“

Oddechnu si úlevou a vrátím se ke čmárání prstem. „Tohle my řekli i oni.“ Když se policisté začali ohánět slovy jako „krádež“ a „vyhrožování“ – věcmi, které zněly přehnaně a nevhodně, ale natrvalo by poškodily můj čerstvý čistý záznam – věděla jsem, že se z tohohle nevymluvím. Nepomohlo mi, že jsem během svého běsnění použila Carolininu fotku jako terč a místo, kde byly její oči, jsem strategicky propíchla nůžkami. „Je dobře, že máš pořád tu samou právnickou firmu. Bylo snadné tě najít.“

Jack si založí ruce na prsou a věnuje mi nečitelný pohled. Ta malá část mě – malá nazlobená holka ztracená někde uvnitř – je připravena vybouchnout a naléhat: „Jak jsi mě mohl opustit? Vím, proč jsi opustil mou matku, ale jak jsi mohl tak snadno vyšoupnout ze svého života mě? Já jsem tě nepodvedla! Zakousnu se do spodního rtu. Naštvat jedinou osobu, která mi teď může pomoct, by nebylo chytré. A já musím být chytrá.

Jack se konečně opře zpátky do židle a řekne: „Dobře, Reese. Začneme od začátku a uvidíme, jak se tohle dá vyřešit.“

Semknu rty, abych se nezačala smát. Ne proto, že by snad tahle situace byla zábavná. Snad jen, že už jsme tohle zažili. Začíná to opravdu připomínat ty dávné dny, kdy jsme se okolo půlnoci setkávali s Jackem v kuchyni – potom co Annabelle odešla spát a on se konečně vrátil z práce – abychom probrali můj poslední průšvih nad kelímkem zmrzliny. Dokonce použil ten samý hypnotizující tón, který mě rozmluvil pokaždé, když to učitelé, školní poradci nebo kdokoliv jiný, nedokázali. Jsem si jistá, že ho používá na všechny své klienty.

O dvacet minut později, jakmile mu podám vyčerpávající informace o své situaci, zaslechnu zklamané povzdechnutí. „Pracuješ v chovatelských potřebách, Reese?“

„Už ne.“ Potom co jsem odešla z práce dříve kvůli chřipce a doma načapala ji s Jaredem ve sprše – čím více si to přehrávám v mysli, tím více mi to začíná připomínat scénu z filmu Zjizvená tvář s motorovou pilou – jsem strávila týden v Linině posteli pod vlivem Jima Beama a modafenu. Šéf mi dal vyhazov po telefonu.

Je mi to jedno.

„Útěk do Vegas za účelem sňatku? V devatenácti? Když jsi ho znala šest týdnů?“ Ještě než to jeho slova potvrdí, vím, že smích, který zaplnil místnost, není mířen přímo na mě, Jack se směje té ironii. „A ty jsi vždycky byla tak přesvědčená, že se nechceš vdávat.“

Na to nemám žádnou odpověď, kromě tichého „milovala jsem ho“, a zatímco bojuju se vzlykem, který se ze mě dere, utvoří se mi v hrdle bolestivý knedlík. Milovala. Myslím, že Jareda stále miluju i přesto, jak moc mi ublížil. Od té doby, co jsem před osmi měsíci vyšla z bytu své nejlepší kamarádky Liny a prakticky vrazila do jejího souseda, vtělení zelenookého řeckého poloboha, jsem věděla, že jsem právě potkala spřízněnou duši. Ohňostroje bouchaly, blesk udeřil, elektřina se rozproudila. Všechny ty kecy o lásce na první pohled, kterým jsem nevěřila – okamžitě jsem se stala jejím zářným příkladem. Zdravý rozum vyletěl z okna s betonovou tvárnicí uvázanou kolem kotníku.

Jared tvrdil, že to cítil taky.

A teď, po šesti měsících manželské blaženosti a navíc bez jediného varování, je opět s ní.

Ta odporná pachuť hnisající uvnitř mě se při této myšlence, při té ponižující realitě, roznítí plamenem, který nechce odeznít.

„Podívej se, Reese. Vím, že jsi v sobě vždycky měla jistou nespoutanost, dokonce i jako malá holka. Ale to, co jsi vyváděla od té doby, co jsem tě viděl naposledy,“ zakroutí hlavou, „držení marihuany… neoprávněné vniknutí…opilství v nezletilosti… pěstní souboj?“

„To není zas tak velkej problém. Hodně lidí na střední škole pije a hulí trávu,“ namítnu a dodám, „já se jen pokaždé nechám chytit.“

„Nelegální závody?“

„Bylo to automobilové derby a celé to zveličili,“ objasním mu.

Jack si sundá brýle a pořádně si promne tvář, vypadá vyčerpaně. Z Miami do Jacksonvillu to trvá čtyři hodiny a on sem dorazil pět hodin potom, co jsem volala. Vypadá to, že okamžitě všeho nechal, aby mohl přijet. Nemůžu si pomoct, ale přemýšlím, proč by to dělal.

„Alespoň jsem se nenechala zbouchnout,“ zavtipkuju.

Podle popudlivého pohledu, který po mně hodí, mu to nepřijde vůbec zábavné. „Doufal jsem, že jsi příliš chytrá na to, aby ses dostala do takových problémů.“

„Vypadá to, že chytré dívky můžou ze svýho života udělat pořádnej průser, že jo?“ zamumlám, i když mě jeho slova raní.

Jsou totiž pravdivá.

Následuje dlouhá odmlka, kdy Jack kroutí zamyšleně ústy a pak mě osloví. „Co teď budeš se sebou dělat, Reese? Jak se s těmi problémy vypořádáš?“ Když jsem byla ještě dítě, Jack mě vždycky žádal, abych navrhla, jak bych měla být potrestána za špatné chování. Myslím, že to byl jeho způsob, jak mě donutit souhlasit se závěrem, aniž by vypadal jako krutý otčím. Ve vymýšlení vhodných trestů jsem byla docela dobrá a rozhodně to bylo lepší než sedět na židli, zatímco by má matka ječela, že jsem pro ni přítěž, a během toho by z její sklenky na martini cákal gin, kvůli přehnané gestikulaci.

Jenže já už nejsem děcko a Jack mě nežádá, abych si určila vhodný trest. Ptá se mě, jakým způsobem dám svůj život do pořádku.

Jediná odpověď, kterou mám, je rezignované pokrčení ramen.

Protože přesně tak se teď cítím. Poražená. „Já nevím. Asi si najdu nějakou práci.“

„A co jít na vysokou?“

Obrátím oči v sloup, ještě než tomu stihnu zabránit. Jack tohle vždycky nesnášel. „Mé studijní výsledky asi nikoho neohromí.“ Ani vyloučení ze soukromé školy, které jsem si vysloužila, potom co jsem se vloupala do profesorova kabinetu a ukradla zadání čtvrtletního testu.

„Protože jsi nezvládala studium?“ Mé zdvižené obočí odpoví samo. „Protože ses na to vykašlala,“ odpoví si sám, kroutí hlavou a jeho tvář se zahalí obrovským zklamáním. „Takhle chceš žít? V policejních autech? Pracovat za minimální mzdu? Setrvávat v nestabilních vztazích?“

„A chtěl by to snad někdo?“

Jack má pravdu. Byla jsem chytrá. Někdo by možná řekl, že stále jsem. Jenže jsem na své cestě tolikrát zabloudila, že netuším, kolik jich ještě budu muset podniknout, abych našla ten správný směr.

Ani nevím, jestli je to vůbec možné.

Sedím tiše, poslouchám monotónní tikot nástěnných hodin nad námi a pozoruju Jacka, jenž tráví neskutečné množství času hrou se zlatými rolexkami na zápěstí. Jeho dech je hluboký a přerývaný. Nevím, jestli s ním můžu počítat. Mám na mysli… už jednou na mě zapomněl. Má před sebou dvacetiletou verzi někoho, koho dříve znal, a nejspíš je připraven napsat mi na čelo „ztracený případ“.

A potom se na mě zadívá těma milýma šedýma očima. „Upřímně, než jsem přijel, netušil jsem, co můžu očekávat, ale měl jsem před sebou dlouhou cestu, abych o tom mohl přemýšlet.“ Složí ruce na stůl a na tváři se mu objeví přísný výraz. „Mám pro tebe nabídku. Nicméně jen za jistých podmínek.“

Jak se koušu zevnitř do tváře, unikne ze mě lehký výdech. Zmítám se mezi pocitem úlevy a ostražitostí. „Tak fajn. Co chceš?“

„Tohle už ne, Reese. Ani věci, které ti přijdou neškodné.“

„Jsem tu poprvé za dlouhou dobu, Jacku.“ Ironické je, že jsem byla přesvědčená, že setkání s Jaredem mi obrátí život naruby a udělá ze mě spokojenou, usmívající se ženušku, která se bude zdržovat doma mimo všechny trable.

„Jasně…“ Jeho oči přejedou po zdech policejní stanice. „A jsi tu zase.“

Nerozumí tomu. Nejspíš mě neposlouchal. „Tohle bylo jiné, Jacku! Ona se tam nastěhovala! A já se ještě ani nevystěhovala! Všechny mé věci jsou pořád v tom bytě!“

Zvedne ruku, aby mě umlčel. „Měla ses otočit a odejít. To by bylo dospělé a zodpovědné chování. Místo toho jsi nechala emoce, aby tě přemohly.“

Ušklíbnu se, protože mě zaplaví další vlna vzpomínek. „Vždycky jsi říkal, že jsem až příliš emotivní.“

„To jsem říkal,“ uzná se smutným úsměvem. „A stále mám pravdu. Tohle už ne, Reese.“

Pohrávám si s uvolněnou nití na svém rukávu, jako kdyby se mě tohle téma netýkalo, a pak nenuceně prohodím: „No, určitě můžu slíbit, že už se znovu nevdám. Nikdy.“

Tato poznámka si vyslouží lehké pousmání. „Tak to jsme dva, holčičko.“ Následuje pauza. „Pamatuješ si na Masona, že ano?“

Můj podivínský nevlastní bratr, který trávil polovinu času tím, že se na mě mračil, a druhou zíráním, jako kdyby se mi měla začít na ramenou točit hlava. Vzpomínám si, že v ten den, kdy jsme se stěhovaly, pozoroval vše s hořkým úsměvem, kterým mě odsoudil k následování matčiných šlépějí.

Pohrdal mou matkou do prvního dne, co ji potkal.

Při zmínce jeho jména semknu rty a to Jacka rozesměje. „Ach, chápu. Jak bych mohl zapomenout. Tvé prokletí. Každopádně tohle jaro bude mít hotová práva.“ Jack se zhluboka nadechne a hned nato dech zadrží, jako kdyby váhal. „Proč nepřijedeš a nebydlíš s námi, dokud se nepostavíš zpátky na nohy?“

Cože?

Jack pokračuje a ani nebere v potaz rozčarování, které se mi musí zračit ve tváři. „Můžu tě dostat do programu pro právní asistenty na univerzitě v Miami. Pokud ho dokončíš, můžeš pracovat pro mě. Nemusí to být navždycky, ale aspoň získáš něco, co si můžeš napsat do životopisu. Je to nový začátek.“

„Já… eh…“ Slyšela jsem správně?

Přejede pohledem po mých vlasech. „Pro kancelářské prostředí bys měla zvážit nějakou přirozenější barvu a…“ Zadívá se na diamanty potažený kroužek, který mám v nosní přepážce, a oklepe se. „Možná by to chtělo méně piercingů.“

Ale… Jazyk se mi zamotá do nepoužitelného uzlu a má mysl zápasí s jeho nabídkou. Ani v nejmenším jsem to nečekala. „Proč tohle děláš, Jacku? Mám na mysli, je to úžasné a tak, ale proč?“ On mi opravdu nic nedluží. Stačí, že sem jel tu dlouhou cestu, aby mě dostal ven.

„Protože jsem se k tobě neměl otáčet zády, Reese. Nechal jsem…“ Záblesk bolesti zradí jeho obvykle sebejisté vystupování. „Řekněme, že ti to chci prostě vynahradit.“ Odmlčí se. „Co na to říkáš? Potřebuju z tohohle města vypadnout, sklání se tu nade mnou Annabellin stín.“ Pro efekt se oklepe, což mě donutí odfrknout si.

„No…“ Ťukám prsty o stůl a zběžně přemýšlím o své současné situaci – že jsem na policejní stanici. Nemám práci, nemám domov, jen roztříštěné srdce a záznam v rejstříku, který čeká na vyřízení. Pravděpodobně bych se měla konečně správně rozhodnout. Ale… „Nejsem si jistá, jestli mě policajti pustí, Jacku?“

„To nech na mně.“

Odmlka. „Pojedu na svém stroji.“

Jeho ústa se zkroutí nelibostí. „Předpokládám, že nemluvíš o kole.“

„Žádné kolo,“ potvrdím s lehkým úsměvem. Řidičák na motorku jsem si udělala hned v osmnácti a o pár měsíců později jsem si ji i koupila. Další prvek mého „drsňáckého“ já, které Jared miluje.

Miloval.

Jack si zhluboka oddechne. „To mě nepřekvapuje. Vždycky jsi matce vyhrožovala, že si nějakou motorku pořídíš. Ještě něco, co bych měl vědět?“

„Jsem flákač,“ upozorním ho. „A ráno se chovám jako nesnesitelná mrcha.“

„No, vidím, že se některé věci nemění.“ Natáhne ruku, aby se pomalu poškrábal na krku, a zamumlá: „Mason bude nadšený.“

O šest měsíců později

„Nemohly jsme jít někam, kde je to víc komerční?“ zeptám se suše, v rekordním čase vypiju čtvrtou margaritu a pohledem přejedu po plážovém baru s baldachýny s blikajícími vánočními světýlky – v červenci – kde je až moc veselých, smějících se lidí. Ačkoliv právě zapadá slunce a fouká lehký mořský vánek, zadní část mého krku se leskne potem. Je typická letní noc v mexickém Cancúnu – je zatraceně horko.

„Na komerčním místě by to bylo nechutně bezpečné,“ odpoví Lina tím svým příznačným nevzrušeným hlasem. Vždycky zní, jako kdyby byla unuděná k smrti.

Obrátím oči v sloup. „Prosím tě, v téhle zemi je bezpečněji než v hlavním městě Států – uvědomuješ si to, že ano? Je to jen mediální humbuk.“

„Tak to řekni tomu páru Američanů, kterým před měsícem ufikli hlavy.“

„Pokud bych jim něco chtěla říct, tak bych jim poradila, aby se nezaplétali s drogovým kartelem,“ odseknu.

Odpoví mi jen líným pokrčením ramen a nadále usrkává nějakou zpěněnou, kaloriemi nacpanou růžovou věc, ze které čouhá deštníček.

„Proč si na sebe nenandáme třeba kupu diamantů, nenaskočíme do libovolného taxíku a neřekneme řidiči, aby nás svezl tichými a temnými ulicemi v Mexico City?“

Lina semkne své tenké rty a prohlásí: „Není moc vtipné zjistit, že si tvá nejlepší kamarádka přeje zemřít.“

Odfrknu si a mávnu na obsluhu, aby mi přinesla další pití. „Ale byla by legrace sledovat, jak se někdo snaží sejmout Nicki.“

Jako kdyby slyšela své jméno přes pohovky, Nicki – se kterou jsem se seznámila, když jsem odpověděla na inzerát v novinách hledající spolubydlící – třetí členka naší party jménem „Reese bude dvacet jedna a je pořád zatrpklá, tak pojedeme pařit do Cancúnu“, se na nás otočí z houpací sedačky u baru. Hodí do sebe dalšího panáka tequily a mrkne.

„Jak to, že to tak umí?“ zamumlá Lina se špetkou závisti. Vím přesně, co tím myslí. Všude kolem jsou flirtující dívky s opálenou pokožkou, oblečené do úsporných šatů v pastelových barvách. Až na Nicki. Sedí u baru jako femme fatale, na sobě má upnuté šaty s leopardím vzorem a černé jehly, platinově blond vlasy má upravené jako Gwen Stefani; její rudé rty kontrastují s bledou pletí a v uších se jí pohupují výrazné třpytivé náušnice. Všechnu tu ženskost vyvažuje úplně potetovaná ruka a svalnatá postava, kterou si zdokonalila svou nejnovější vášní: zvedáním mrtvým tahem. A ten vysoký kluk, který do ní právě teď hučí? Mohla by s jeho asi tak devadesátikilovou figurou udělat benchpress, aniž by se zapotila. Tohle všechno, spojené s tříletou zkušeností se zápasy v kleci, které provozovala, než změnila koníčky, z ní dělá pořádně „hustou“ pětadvacetiletou ženu.

„Umí to, protože je krásná a tajemná, a navíc není tak pitomá, aby si vzala chlápka, kterého potkala na chodbě a který stále miluje svou bývalou,“ zamumlám s ústy kolem brčka a zachytím škubnutí v Linině tváři. Poprvé od chvíle, co jsem odjela do Miami, jsem pronesla narážku na Jareda. Zdokonaluju tak umění sebezapření, zatímco jsem netrpělivě čekala, že se mi zastaví srdce.

Číšník položí na stůl vedle mě čerstvou margaritu a mrkne. Donutím se k úsměvu a jsem si jistá, že vypadám dost nepřátelsky, podle toho, jak uhání zpátky k baru. Nemůžu si pomoct. Má tmavé, střapaté vlasy a olivovou pleť. Přesně jako Jared.

„Musíš to nechat být, Reese. Už je to šest měsíců. Musíš…“ Hodím po ní chladným pohledem, až se zajíkne. Její slova jsou zneuctěním té syrové, skutečné bolesti, kterou stále cítím. Obzvlášť dnes, kdy bychom oslavili první výročí naší svatby.

Místo toho je to den, kdy si Jared bere Caroline.

Protože karma ke mně ještě nebyla dostatečně krutá.

Lina okamžitě změní taktiku. „Začala jsi úplně nový život. Bydlíš v novém městě, máš nový domov. Brzy i nový vzhled…“ Volnou rukou se natáhne, aby mě zatahala za pramen vlasů a připomněla mi, že ta fialová půjde pryč, až se vrátím. „Máš novou, skvělou práci.“

Obrátím oči v sloup.

„Nebudeš uklízet psí hovínka a nenecháš se okusovat hady.“ Poklepe na stopy po zubech, které mám na masité části palce. Je to vzpomínka na den, kdy jsem udělala naprosto idiotskou chybu a strčila svou po myši páchnoucí ruku do terária, abych vyměnila hobliny, a skončila tak s šedesáticentimetrovou krajtou zakousnutou ve svém palci.

To se stalo přesně v ten den, kdy se mi zhroutil svět. Opravdu trefná jizva.

„Ne doslova. Ale budu pracovat v právnické firmě, Lino. Tam bude hodně hadů.“

Potom co jsme se s Jackem dohodli, zahltil poldy snad všemi slovy z právnického žargonu. Nakonec to nebylo nutné. Vzhledem k obrovskému nedostatku soudnosti, který Jared použil, když mě nechal jít do bytu nepřipravenou na to, abych si posbírala své věci, přesvědčil Caroline, aby na mě nepodávala trestní oznámení. Takže jsem vyšla ze dveří policejní stanice, aniž by existoval záznam o mém momentu šílenství.

Než přede mě Jack hodil hromadu podkladů pro studium, nechal mě týden povalovat se ve svém prostorném miamském domě jen v pyžamu a s kelímkem smetanové zmrzliny Ben & Jerry’s s pekanovými ořechy, kterou jsem do sebe cpala jako náhradu jednadvaceti po sobě jdoucích jídel. Řekl: „Většina studentů se tím prokouše za čtyři až šest měsíců. Záleží na tom, jak pilně budeš pracovat. Můžeš to všechno udělat po internetu, jestli chceš, a až budeš mít hotovo, mám pro tebe připravené místo právní asistentky. Slušný plat, dobrý kolektiv. Je to jen začátek, Reese.“

Nikdy jsem neměla zájem pracovat v právnické firmě – a už vůbec ne v té, kterou poskvrnila má matka – ale udělala jsem s Jackem dohodu a jsem dost chytrá na to, abych nepropásla skvělou příležitost. Takže jsem se ponořila do programu a využila ho ke svému rozptýlení. Jakmile jsem se do toho dostala, práce kolem kurzu mi vlastně vůbec nevadila. Program jsem dokončila za pět měsíců a absolvovala se skoro perfektním výsledkem.

Do nové práce nastupuju v pondělí, až se vrátím z Cancúnu.

„To snad ne. Máš pochybnosti. Chceš se na Jacka vykašlat. Jestli to opravdu uděláš, jsi pro mě mrtvá,“ prohlásí Lina.

„To je mi ale důvěra.“ Překvapivě, i když umím být občas nespolehlivá, mě nikdy nenapadlo, že bych se na Jacka vykašlala.

„Dobře. Mluvme o veselejších věcech. Jak se má Annabelle?“

„Vidíš tohle?“ Ukážu na svou tvář, která se zkroutila do výrazu znechucení a odporu. „Nemluv o té, která nesmí být jmenována.“

„Chceš, abych se k ní vloupala, až bude spát, a pustila větráky? Podle našich lidí je to zaručená smrt.“ Jako dítě byla Lina adoptována milým korejským párem a vyrůstala obklopená jejich kulturou, která zahrnuje i pověru, že zapnutý větrák může způsobit smrt. Skutečnost, že je to stoosmdesáticentimetrová útlá blondýna, která se tyčí nad svými rodiči, neznamená v domácnosti Chungových nic. Vlastně se jmenuje Li-Na, avšak na střední škole si jméno poameričtila, aby měla jednodušší život. Mluví plynně korejsky – mate tím spoustu lidí – a dokáže do sebe házet jídlo hůlkami jako ti nejlepší z nejlepších.

Jsme nejlepší kamarádky od druháku, kdy jsem Linu našla plakat na záchodě potom, co ji Raine Higginsová a její zástup unuděných a jízlivých třeťáků šikanovali. Udělala jsem to, co by udělal každý škodolibý středoškolák, který nesnáší šikanu. Posprejovala jsem Rainino auto korejskými nadávkami, které jsem našla na internetu. Tohle – spolu s fotkou, jak kouří svého kluka na parkovišti, kterou jsem tajně pořídila, když jsem ji sledovala z večírku, a pak ji nalepila vteřinovým lepidlem na vnitřní stranu čelního skla jejího zamčeného auta – stačilo na to, aby už Linu nikdy neotravovala.

Sevření v mém hrudníku najednou povolí díky Lininým pokusům zvednout mi náladu. „Jsi si jistá, že s Nicki nechcete třetí spolubydlící?“ Lina s Nicki se do Miami přistěhovaly asi před měsícem, a to do bytu, který Lině koupili rodiče jako dárek za dokončení vysokoškolského studia.

„Naprosto jistá,“ prohlásí bez mrknutí oka a soustředí se na růžový deštníček, který si otáčí mezi palcem a ukazováčkem. Naše návyky jsou si podobné asi jako severní polární kruh a Sahara. Vše v jejím bytě – od prádelníku po dózy na těstoviny – je uklizeno nebo patřičně označeno. Ty dva týdny, kdy jsem u ní našla útočiště po rozchodu s Jaredem, ji skoro zničily.

„Tak fajn, už se nebudeme bavit o negativních věcech. Neříkaly jsme, že ti najdeme někoho na flirt?“

Rozhlédnu se po davu a zaúpím. „Vzpomínám si, jak jsi o tom mluvila a já tě ignorovala. Zkoušela jsem to. Třikrát stačí.“

„Nezkoušela, Reese. Přiznej to.“

Buď mám smůlu na idioty, anebo má Lina pravdu a já se podvědomě ničím. Nejdřív jsem se sešla s ulízaným Stevem – čtvrťákem z univerzity v Miami, který přišel na rande s perfektně učesanými vlasy a byl oblečený, jako kdyby se dostavil přímo z natáčení Pomády. Pak to byla schůzka naslepo s metrosexuálem Markem od Nicki z práce, který se v zubech dloubal vidličkou a měl zvláštní zvyk, že devadesát procent toho, co vypustil z úst, začínalo větou „kdyby bylo na mně“.

A ten poslední?

Emilio. Starý dobrý Španěl typu vypadám-skoro-jako-tvůj-bývalý-manžel-takže-pokud-ztlumíš-světlo-mohlo-by-to-fungovat. Možná bych byla ochotná zjistit, jak se tohle bude vyvíjet, kdyby na stůl nepoložil otevřenou peněženku a hrdě mi neodhalil svou sbírku extra velkých kondomů a potom mi neučinil nemravnou nabídku.

Při té vzpomínce se otřesu hrůzou. „Budu mít kočičí harém.“

„Vždyť nesnášíš kočky.“

„To je pravda. Ale taky nesnáším limetky a podívej se na mě teď!“ Pozvednu svou sklenku. Kromě toho jsem už našla svůj cancúnský flirt. Lino, tohle je pan Cuervo. Pane Cuervo… představuju vám svou nejlepší kamarádku Linu.“ Nakloním se, zahýbu obočím a zašeptám: „Když k němu budeš milá, můžeš mu říkat Jose. Plánuju strávit s tímhle malým zlobivým Mexičanem dalších šest nocí.“ Mávnu rukou na obsluhu, která prosviští kolem, a ukážu na téměř prázdnou sklenici, abych dala vědět, že potřebuju další drink, a zároveň dodám: „Ráno může být trochu jízlivý, ale po setmění ti to vynahradí.“

„Skvělý. Jako kdybys nebyla už tak dost emocionální, když jsi střízlivá,“ zamumlá a s povzdechem dodá, „takže, nepřetržitě opilá Reese by měla aspoň zažít nějaký zajímavý úlet. Hlavně se nenech zatknout. Slyšela jsem, že místní cely nejsou tak pěkné jako ty, na které jsi zvyklá doma.“

Nicki musela ze svého místa u baru po celou dobu monitorovat množství mého pití, protože se přiloudá s další margaritou v ruce. Buď neví o pozornosti, kterou vzbuzuje, nebo ji ignoruje. „Prosím, seňorito,“ prohodí ošidně jemným hlasem a ukáže svůj piercing v jazyku. Automaticky vnitřně osahám svůj, abych si uvědomila, že už žádný nemám. Jack sice přímo nepožadoval, abych si piercingy vyndala, ale podle toho, jak se tvářil, jsem věděla, že ta činka v jazyku ho opravdu děsí. Vyndala jsem si ji z respektu k němu, ale ty ostatní náušnice si nechám, dokud to bude možné.

„Jose si aspoň nestěžuje na mou opilost,“ odpovím Lině a smyslně olíznu okraj sklenice. Díky rokům stráveným na různých party snáším alkohol velmi dobře. Ačkoliv to vypadá, že tahle nepovedená turistická past Cancún servíruje silnou margaritu a ve mně se začíná rozpínat zvláštní teplo.

„Kdo je to k sakru Jose?“ zeptá se Nicki a svraští svou hezkou tvář.

„Pro tebe je to pan Cuervo.“

Konečně jí dojde, že se jedná o značku mého pití, a tak ze sebe vypustí ten svůj melodický smích. „Ach… ale ne, holka! Ne! To je tak smutný. Musíme to napravit.“ Zvědavýma očima přejede po baru. „Slíbila jsi mi, že pokud narazíš na sexy kluka, že vyhodíš Jareda ze svý vaginy… Tamhle. Ten vepředu. Dokonalej.“ Zvedne potetovanou paži a dá někomu znamení, jako kdyby ho znala.

Bože. Vtáhnu do sebe pořádný lok. „Vážně, Nicki. Potom co jsi mě chtěla dát dohromady s tím zubním šťouralem, myslím, že mám dost. A na vymítání bych se musela alespoň dva dny připravovat. Nemůžu se dnes prostě jen utopit v téhle ledové zelené dobrotě? Navíc, ani na to nejsem oblečená.“ Dnes jsem na sebe hodila jen šortky a staré vybledlé rockové tílko. Ani nejsem nalíčená.

„Kým chceš být tentokrát? Architektkou z L. A.?“ zeptá se a naprosto ignoruje můj odpor. Když po mně hodí očima, mám v nich jiskřičky. „Striptérka z Pasadeny?“

Uznale přikývnu. „Tak ten byl dobrej.“ Ještě před Jaredem jsme my tři každý víkend vyrazily do baru – já a Lina s falešnými občankami. Pokaždé jsme si vymyslely novou identitu: práci, město, někdy i jméno a zkoušely, jak dlouho zvládneme předstírat, když nám budou kluci kupovat pití. Jeden se dokonce nechal přesvědčit, že jsem pasačka koz z Iowy. Byl blbej až na půdu.

Zvuk blížících se nohou rozvíří nervozitu v mém žaludku. Dnes opravdu nemám náladu na konverzaci, ať už se smyšlenou identitou, nebo bez ní. „Ahoj, kluci,“ zavrní Nicki škádlivě. Cítím okolní pohledy žen, které se napřímí, aby měly přehled, a paprsky závisti probodávají mou kůži. Usoudím, že už nemůžu hrát nezúčastněnou. Chci zjistit, koho to Nicki vybrala za cíl. Otočím se tak přirozeně, jak mi pět margarit umožní a… sklouznu ze židle. Šortky jsou pro můj zadek jen slabá ochrana vůči tvrdé dlažbě.

„Zostudila jsem pana Cuerva,“ zamumlám, zatímco potřásám hlavou, a když ke mně večerní vánek přinese posměšné chichotání, připustím si, že je jen osm hodin a já jsem mnohem opilejší, než jsem si myslela.

Najednou se přede mnou objeví velká paže otočená dlaní nahoru. „No, jsem ohromen.“ V tom mužném hlase slyším smích, ale nemůžu se rozhodnout, jestli se mi líbí, nebo ne. Když pomocnou ruku přijmu – protože čím dříve budu ze země, tím lépe – jsem vytažena nahoru přímo k široké hrudi blonďáka s velkým a protivným úsměvem.

Má na sobě zatracený červený tričko.

Kapitola 2

BEN

Miluju nazlobený holky.

Samozřejmě že každý, kdo mě zná, by řekl, že miluju všechny ženský, a já bych nemohl nesouhlasit. Jsou pro mě výzvou a příčina jejich vzteku obvykle spadá do tří kategorií: nejisté, zhrzené, hormonálně rozbouřené.

A tahle holka, co na mě zírá s ohněm ve svých karamelových očích?

Sázím na kategorii číslo dvě.

„Bože, ty máš na sobě ale ošklivě zářivý červený tričko,“ procedí skrz zuby, jako když se snaží být slušná, ale nemůže skrýt opovržení.

Netušil jsem, do čeho jdu, když na nás zamávala ta kočka s neskutečně vypracovaným tělem, ale její kamarádka s fialovými vlasy, stojící zády ke mně, mě velmi zaujala. Teď, když jí vidím pořádně do tváře, vím, s kým strávím poslední noc v Cancúnu. Není to taková ta typická kráska. Její oči jsou až příliš velké a daleko od sebe, její nos je moc dlouhý a štíhlý a rty – ačkoliv hezké a doširoka roztažené – jsou spíše tenké. A přesto z ní všechno tohle dohromady dělá zatraceně přitažlivou holku. Možná je to tím malým kroužkem v nose. Anebo tím, jak na mě tiskne svá prsa velikosti „akorát“ a jak mi její tílko s hlubokým véčkovým výstřihem – podle obyčejného oblečení to vypadá, že nepřišla někoho sbalit – poskytuje opravdu pěkný pohled. Ať už je to čímkoliv, můj pták se tetelí blahem. „Líbí se ti?“ zeptám se.

Podrážděně přejede očima po materiálu trička. „Ne.“

Nemůžu si pomoct, ale její otevřenost mě rozesměje. „Dáš mi alespoň vědět dopředu, než mě nabereš na rohy?“

Její tenké rty se zkroutí do povýšeného šklebu. „Býci nevidí barvy. Je to jen pověra.“

Jediná věc, kterou miluju ještě víc než naštvaný holky, jsou chytrý naštvaný holky.

Tohle bude legrace.

„No, tenhle problém vyřeším hned.“ Udělám krok dozadu a hbitě si to tričko sundám. Odhalím opálenou kůži a horní polovinu těla, o které vím, že vypadá kurevsky přitažlivě, protože na tom pořádně makám. Náhodná citoslovce obdivu nesoucí se od stolů mi dají za pravdu.

A tak tam prostě stojím, křením se jak nadutej kretén, kterým taky jsem, zatímco ta nazlobená holka nemůže spustit oči z mých svalů, které nabírám od té doby, co jsem začal hrát na škole fotbal, a lehce pootevře rty. Je na ní vidět změna – v momentě, kdy si uvědomí, že ačkoliv by nejraději vykastrovala celé mužské pokolení, nemůže ignorovat, že ji přitahuju.

To je to, co chci vidět.

„Pane. Promiňte, pane.“ Ohlédnu se přes rameno a spatřím Angela, malého Mexičana, který nás obsluhuje celý týden, jak u mě stojí s tácem plným piv určeným pro mě a mé přátele. Ani jsme si nemuseli objednávat. Kruci, miluju Cancún. Mohl bych tady žít napořád.

„Angelo! Proč mi k sakru říkáš ‚pane‘?“

„Uf…“ Olízne si rty a sklopí oči k dlažbě. „Prosím. Management vás žádá, abyste zde v plážovém baru pobýval řádně oblečený. Prosím.“

„Žádnej problém, kamaráde.“ Chudák Angelo je pravděpodobně podělanej strachy, aby neurazil chlapa, který mu cpe do kapes spropitné v hodnotě měsíčního nájmu. Vezmu si jedno pivo z tácu a pomalu si vychutnám pár pořádných doušků; cítím, jak jsou její oči přilepené na mém hrdle.

Tak tuhle mám v kapse.

S bezstarostným úsměvem položím láhev na stůl a přetáhnu si tričko zpátky přes hlavu. „Jenže teď si budeš muset poradit s tou nazlobenou holkou přede mnou. Nesnáší moje tričko.“

Zatímco Angelo podává piva mým přátelům, věnuje jí zdvořilý úsměv a já přesně vím, co si myslí. Tento týden mě odsud viděl odcházet s různými ženami.

Co na to říct… jsem na dovolené.

Plánoval jsem, že dnes večer zůstanu v klidu, že půjdu spát sám. Jenže teď mi připadá, že svlíknout tuhle holku s fialovými vlasy by mohla být větší legrace.

„Ta nazlobená holka se zkusí kontrolovat, Angelo,“ zavrní, vysaje poslední kapku svého drinku, a když položí sklenici na tác, vezme si další. Taky má ještě jeden plný na stole. „Ale jen když mi další přineseš do pěti minut. Jinak za ni neručím.“ V jejích přimhouřených očích se tajemně blýskne.

„Jistě, seňorita.“

V klidu mu zastrčím dvacku do kapsy u košile a poplácám ho po rameni. „Omluva za to, jestli jsem ti způsobil nějaké problémy s managementem.“ Angelo přikývne a rychle se odvrátí, zatímco já natáhnu ruku. „Já jsem Ben. A ty jsi…“

Nazlobená holka ruku přijme. Její je jemná a chladná. „Jill.“ Ukáže palce doleva a dodá: „Tohle je Sabrina. A tamhle je Kelly. Je to Korejka.“

Cože? Svraštím obočí, když spatřím roztomilou blondýnku typu „holka od vedle“, která sedí naproti nám, a snažím se to celé pochopit. Mazané odvrácení pozornosti, jak se zdá, protože Jill využije šanci a vklouzne zpátky na své místo; opět je ke mně zády. Opře si chodidla o jedinou volnou židli u stolu a díky jejím kraťoučkým šortkám jsou její dlouhé, hezky tvarované nohy lépe vidět.

„Travis, Kent, Murdock,“ ohlásím líným gestem směrem ke klukům, třem spolubydlícím z Miami. Postarají se o sebe sami. Já jsem na lovu. Neztrácím čas a zmocním se prázdného křesla od sousedního stolu. Zeširoka se usměju na „lovkyni zajíčků“, která mě sleduje – na zrzku, jež je dost sexy na to, abych ji ojel, kdyby to s Jill nevyšlo. Potom otočím křeslem a posadím se tak blízko, že mé koleno – to, které mě stálo zaručenou kariéru v NFL a pořád ve vlhkém počasí zlobí – opírám o Jillinu nahou nohu. Neodsune se. „První večer v Cancúnu?“

Zvedne jedno ze svých dokonale upravených obočí. „Jsi vytrvalý.“

„Vytrvalý blázen,“ doplním s úsměvem a rozesměju nekorejskou dívku. „První večer v Cancúnu?“ zopakuju.

„Proč myslíš?“

Konečně. Otevřené dveře ke konverzaci. To šlo hladce. „Protože jsi až moc napjatá a házíš do sebe pití, jako kdyby ses chtěla ráno probrat nahá na pláži. A nemáš žádná bílá místa po opalování.“

„No…“ Chvíli o tom přemítá, zatímco já vdechuju její parfém. Voní jako jahody se šlehačkou. Přemýšlím, jestli tak i chutná. „Co jsi zač, detektiv?“

„Jsem vyhazovač ve striptýzovém klubu.“

Zakloní hlavu a začne se smát hlubokým hrdelním smíchem, který bych si chtěl nahrát a později pustit. „Jasně.“

Pokrčím rameny. „Zaplatí mi to účty.“ Mohl bych veškeré domněnky, které si o mně vytváří, rozprášit tím, že bych prozradil, proč jsem doopravdy v Cancúnu: abych oslavil dokončení práv a účast u advokátních zkoušek.

Ale neudělám to.

Pozoruju, jak svým jazykem krouží po slaném okraji skleničky. Hlavou mi proběhnou nemravné myšlenky, až jsem nucen se diskrétně upravit. Jestli si něčeho všimla, nekomentuje to. Sakra, nejspíš moc dobře ví, co mi dělá. Z téhle kočky neproudí žádné nevinné vibrace.

„A co děláš ty?“ zeptám se.

Semkne rty. „Pracuju jako mořská bioložka. Jsem ze Seattlu.“

„Jsi snad geniální jako ten malej kluk v seriálu Doogie Howser?“ Té holce může být tak dvacet tři let. Maximálně dvacet čtyři.

„Je mi dvacet devět.“

„Jasně.“ Vystrčím bradu směrem k její kamarádce. „A ona je Korejka, že jo?“

Místo odpovědi na mě ta kamarádka vychrlí něco, co zní přesně jako korejština, a věnuje mi samolibý úsměv. Zůstanu sedět s ústy dokořán.

Dobře. Ale i tak… „Mořská bioložka? Opravdu?“

Dlouze se napije ze svého drinku a potom, co si olízne rty, prohlásí: „Vždycky jsem měla ráda velký ryby.“ Jasně… vymýšlí si. Fajn. Budeme si hrát. „Na jak dlouho tu jsi?“ zeptá se, předstírá nezájem, zatímco si kluci najdou židle a odvrátí pozornost jejích kamarádek.

Ještě jednou svým pohledem prozkoumám její rysy, potichu napočítám sedm piercingů – dva v nose a pět v uchu – přemýšlím, kolik jich asi má pod těmi těsnými šortkami a tílkem. Najednou si přeju, aby má dovolená teprve začínala. „Tohle je moje poslední noc.“

„Vážně…“ Když rychle přejede pohledem po mých rysech a zastaví se na ústech, má v očích nečitelný výraz. „Na vymítání je potřeba víc času,“ zamumlá si pro sebe.

Co to má k sakru znamenat? To by byla smůla, kdybych poslední noc natrefil na cvoka. Ne že by to nemohla být legrace. Vždycky jsem pro to zkusit něco nového. „Možná bychom měli začít hned teď?“

Ten žhnoucí pohled, který po mně vrhne – jako kdyby se rozhodovala, jestli mi skočit na klín, nebo mě naporcovat – mě donutí zpomalit. Možná bych měl dávat větší pozor na to, koho si přivedu do pokoje. Opět se na ni zadívám – je příliš malá, než aby mi mohla způsobit nějaké opravdové zranění beze zbraně – a všimnu si velkého jména vytetovaného na ruce. I když bych rád ta písmena obkreslil prstem, své nenechavé ruce udržím v klidu. Bylo by to jako hladit cizího psa, ani nenatáhnete ruku, dokud nevíte, že na vás nevystartuje. Místo toho na tetování jen ukážu. „To by bylo pěkně blbý, kdyby to bylo jméno expřítele.“

„No, to by bylo.“ Uštěpačnost v jejím hlase je zpátky, doprovázená lehkým leskem v očích. Rychle zamrká, aby se ho zbavila, a snaží se i nadále vypadat tvrdě. Zatraceně. Vnitřně si povzdechnu a jsem zklamaný. Ona není jen zhrzená. Rozešla se teprve nedávno. Bude to jedna z těch dívek, co se opijí a pak najednou propuknou v pláč. Pravděpodobně během sexu.

Neexistuje nic horšího než holka, která bulí právě během toho. Naprostý zabiják erekce.

Odkašle si. „Nevidím žádná tetování na tobě.“

Fajn, alespoň se snaží odvést konverzaci pryč od své současné situace. To zvládnu. „Ještě jsi mě neviděla v celé kráse.“ Je mi jasné, že zním jako arogantní idiot, ale nějak to vždycky zafunguje.

Ústa se jí na chvíli zkroutí do potutelného úsměvu, ale pak ho potlačí, jako kdyby jí vyklouzl nechtěně. „Nějaká schovaná?“

„Ne. Nesnáším jehly,“ odpovím popravdě.

„Srabe.“

Pokrčím rameny. „Tobě očividně nevadí. Máš nějaké další piercingy nebo tetování, kromě těch, která vidím?“

Odpoví mi jen škádlivým výrazem. A kruci.

Z reproduktorů se začne náhle valit Rihanna, a když se obyčejná světla ztlumí a rozsvítí ta diskotéková, je jasné, že hotelový bar se mění v klub, jako každý večer. Jillin výraz mi říká, že není zrovna nadšená.

„Tohle není tvůj oblíbený žánr?“ Pohledem okamžitě sklouznu na její tílko, na kterém je vytištěný obal desky kapely Pearl Jam.

Zakroutí hlavou. „Mám radši klasický rock a alternativu devadesátých let.“

„Vážně? Byla už jsi vůbec na světě?“

„Umím zahrát na kytaru každou písničku od Aerosmith, kterou kdy vydali,“ řekne, jako kdyby to snad mělo zodpovědět mou otázku.

Dobrý bože. Natáhnu si nohy a zkouším si ji představit, jak hraje s kytarou přehozenou přes rameno – nahá – a dodám: „Holky, co hrají na kytaru, jsou zatraceně sexy. Jsi dobrá?“

Odpoví mi dalším mazaným úsměvem schovaným za skleničkou. Jasně, je dobrá. A děsně přitažlivá. Takovým destruktivním způsobem. Jediným, který mě dokáže chytit lehce na udičku. Tak jako to uměla Kacey, jedna z mých nejlepších kamarádek. Ta holka měla dlouho připevněné na hrudníku sebedestrukční tlačítko. Bylo to znát na kilometry daleko, ale stejně jsem jí propadl.

Angelo využije chvíle, dá jí do ruky další drink a na stůl položí pro každého panáka tequily. Jill na nic nečeká. Zvedne sklenici ke rtům a vyklopí ho do sebe. Žádná sůl, žádná limetka.

„Budu tě dnes v noci muset odnést domů?“ optám se s širokým úsměvem.

Mlaskne rty a poněkud hlasitě položí sklenici zpátky na stůl. „Myslím, že směřuju k tomu probudit se nahá na pláži.“

„S tím mám nějaké zkušenosti. Můžu ti s tím pomoct.“

Jestřábím pohledem prozkoumá mé tělo, a když se dostane k tváři, upře oči na má ústa. „Nejsi můj typ.“

Tohle už jsem dřív slyšel a nevěřím jí. Já jsem přece vysněný typ každé holky! Nakonec. „A co přesně se ti na mně nelíbí?“

Zlomyslným zábleskem v očích mi dá najevo, že bych měl litovat, že jsem se zeptal. Ani netuší, jak moc je mi to jedno. Mám hroší kůži a velký smysl pro humor. Tohle bude ještě zábava.

„Jsi namyšlenej maminčin mazánek a fotbalista, kterej všude roztírá svůj šarm jako arašídový máslo a tenhle týden měl na pokoji každou noc jinou holku.“

„Každou noc ne.“

Obrátí oči v sloup. „Jo, a jsi blonďák. Nejsem na blonďáky.“

„Naprosto se ve mně mýlíš.“ Vlastně se dost trefila.

„Vážně?“ Aby ukázala, že má pravdu, poklepe na prsten nasazený na mé ruce. Je to ten, který jsem si vysloužil za to, že jsem svůj tým dostal na národní šampionát.

„Už nehraju.“

„Nebyl jsi dost dobrý?“

Uchechtnu se. Umí dobře zasáhnout ego. „Zjevně příliš dobrý, když nějaký týpek cítil potřebu roztříštit mi koleno.“ Když vezmu v potaz dislokaci kloubu, přetrhané vazy a poškození nervu, jsem překvapený, že vůbec můžu běhat.

Výraz v jejích karamelových očích na moment zněžní, že si toho sotva stačím všimnout. „Pořád ještě s tebou nehodlám spát.“

„No, netuším, co jsi ty měla v plánu, ale já jsem tady, abych se seznámil s novými lidmi,“ podotknu a předstírám nevinnost.

Tohle bude náročnější, než jsem si myslel.

Nakonec svůj názor změní.

Kapitola 3

REESE

„Víš, že tě ošidí, když si pronajmeš pokoj na takovém místě,“ prohlásím, když vkročím do Benova hotelového pokoje. Jeho design je přehlídkou klišé. Dvě extra velké postele jsou zakryté přehozy se vzorem tropických květin a ozdobené ručníky smotanými do tvaru labutí. Zdi jsou ověšené lacinou uměleckou produkcí.

Slyším, jak se za mnou zamknou dveře. „Jasně, ale za ty noci tady to stojí. Co myslíš?“

„Dobře sis to spočítal, že ano, done Juane.“ Napůl padám na zeď a napůl se o ni opírám, abych udržela rovnováhu a odhodila žabky. Jakmile přejdu tu věc s červeným tričkem – chovám k té barvě zvláštní nenávist – uvědomím si, že Nicki nakonec sehnala perfektního kandidáta na vymítání. Kdyby jeho oslnivě modré oči a hluboké dolíčky nestačily na to, aby mě okouzlil, stačilo to, když si uprostřed baru sundal tričko, a zatímco tam stál jako domýšlivý bastard, hrdě ukazoval své neuvěřitelně vypracované tělo. Věděla jsem, že tenhle chlap nebude nic předstírat. Nebude mě mást. Žádné falešné sliby společného života, dokonce ani telefonátu.

Co však dělá z Bena nejvhodnějšího kandidáta, je fakt, že dokázal mou mysl odvést od Jareda. Je to jeho naprostý opak. Ben je drsný a má blond vlasy, kdežto Jared je „roztomilý“ a tmavý. Jaredův hrudník a paže jsou pokryty tetováním, zatímco Benovo tělo se může pochlubit čistým a přitažlivým plátnem. V případech, kdy je Jared tichý a introvertní, je Ben naopak otevřený a otravný.

A zajímavý bonus? Celou noc mě rozesmával. Dejme tomu, že jsem se spíš smála jemu, ale i tak.

Díky Benovi jsem měla několikahodinový oddech od mučivého přemýšlení o svém bývalém manželovi a jeho pečlivě propracované svatbě s tamtou ženou, která se koná v Savannah ve státě Georgia a nejspíš právě teď. O té svatbě vím jen díky tomu, že denně sleduju Jaredův profil na Facebooku. Zatímco on nikdy nebyl moc dobrý v psaní statusů, Caroline by se mohla stát členkou facebookového olympijského týmu vzhledem k tomu, jak lepí na Jaredovu zeď fotky, svatební plány a vzkazy „Miluju tě“, a dělá z ní tak nevzhledné graffiti.

Bohužel, ani muži jako je Ben, mě nemůžou uchránit od všech myšlenek, a když podruhé vylezly ze svého temného úkrytu – ten moment, kdy jsem cítila, že začnu ronit opilecké slzy – požádala jsem ho, aby mě odvedl k sobě na pokoj.

Vejdu dál a pohodím rukou směrem k posteli, která není zaházená jeho oblečením a kufrem. „V téhle posteli spíš?“

Slyším za sebou těžké kroky. „Jasně.“

„Fajn.“ Natáhnu se, abych odházela všechny věci z nepoužité postele.

„Co to děláš?“ zeptá se se smíchem Ben.

„Předpokládám, že tamhle jsi měl své další trofeje,“ prohlásím a hned nato se ozve hlasitá rána, jak kufr spadne na zem a jeho obsah se vyklopí ven. „Chci neposkvrněnou postel.“

„Hele, ty jsi ta, která mě chytla za pásek a naléhala, abych tě sem vzal. Byl bych stejně spokojený, kdybych zůstal u baru.“

Ohrnu nos. „Jasně. Nemyslím, že jsem někdy viděla tak strašnou ukázku vytrvalého civění jako dnes večer.“ Když nebyly jeho oči nalepené na mých prsou nebo nohou, byly nalepené na mé tváři. Ale přiznávám, že jeho nepřerušovaná pozornost mi dělala zatraceně dobře. Opravdová posila pro mé ego, když jsem ji nejvíc potřebovala.

Uchopí mě silnými pažemi za boky a přitáhne k sobě. I když jsem opilá, nemůžu si nevšimnout, jak se mi jeho ztopoření boří do zadku. „Jak dlouho máš tenhle problém?“ zavtipkuju, zatímco se mi do stehen hrne teplo. Zvládnu tohle vůbec dokončit? Zatím jsem sex na jednu noc zažila jen jednou, a ani ho tak neberu, protože jsem toho kluka znala. Jen jsem s ním nechtěla chodit. Byl arogantní. Přesně jako tenhle.

Lehce se pousměje. „Od té chvíle, co jsem tě viděl spadnout z té židle. A nepovažuju to za problém, pokud se to do rána vyřeší.“ Kolem břicha se mi obtočí velká ruka, začne klouzat po mém hrudníku a napřímí mé tělo. „Odlétám až v jedenáct, takže máme spoustu času.“ Otočí mě k sobě čelem, zvedne mi paže a položí si je na ramena. Rukama putuje po jejich délce směrem k prsům, po jejichž obrysech přejede palci, a zastaví se až u pasu. Upře oči na má ústa. „Takže… zoologie bezobratlých? Biotechnologie?“

„Tvé nemravné poznámky mě vzrušují.“ O čem to proboha mluví?

„Pročpak jste lhala, slečno bioložko ze Seattlu?“ Podle jeho úsměvu poznám, že není naštvaný, dokonce ani znepokojený. Možná tak pobavený.

Ach… Pokrčím rameny. Takže na to přišel. Ale nezdá se, že by si všiml faktu, že jsme celou noc používaly jména z Charlieho andílků. Jsem dost překvapená. Dokázala bych si ho představit jako ten typ dvanáctiletého kluka, který masturbuje nad záběry mladé Farah Fawcettové. „Nevím. Ráda si hraju na někoho jiného.“ A pak koketně dodám: „Občas si ráda vyzkouším i nějaký ten kostým.“ Pravda je, že kostýmy k smrti nesnáším, ale soudě podle jiskry v Benových očích se toho jeho představivost chytne a začne bloumat v těch nejoplzlejších místech.

Je zábavné s ním koketovat.

Přesně proto jsem skončila tady.

Kvůli tomu a kvůli velkému množství tequily.

Nakloní se. Jeho rty – jsou tak sladké oproti těm jeho protivným ústům – mi přistanou na zátylku, a když zakloním hlavu dozadu a obtočím ruce kolem jeho hlavy, vyjde ze mě rozpačitý sten. Nejsou to Jaredova ústa, ale bude to fungovat.

Pokoj se začíná točit, ovšem tohle je tak příjemné, že kolotoč ignoruju a přitisknu se k Benovi. Prsty zajede pod okraj tílka a přetáhne mi ho přes hlavu. Hodí ho stranou a jeho ruce okamžitě najdou zapínání podprsenky a rozepnou ji.

„Kruci, já to věděl.“ Poodstoupí, aby se mohl pořádně podívat na můj nahý hrudník, a chladnými prsty pohladí stříbrný kroužek, který mám v levé bradavce. Zkušeně za ni zatáhne, tak akorát, že zalapám po dechu a v podbřišku ucítím zvláštní pálení. S ďábelským úsměvem zašeptá: „Co ještě schováváš?“ Než si stačím uvědomit, co se děje, jsou mé šortky i kalhotky na podlaze.

„Myslela jsem, že nemusíme spěchat?“ zabrblám a chytnu se Benovy paže, abych nezakopla, když z nich vystupuju. Když mi dojde, že stojím úplně nahá před oblečeným klukem, který je fit a navíc pracuje ve striptýzovém klubu, znervózním. Mám sice úzký pas a slušná prsa, ale součástí tohoto balení je i malý hrbolek na břiše a zadek, který je trochu větší, než bych si přála.

Doufám, že je Ben příliš opilý, než aby si toho všiml.

Ben se mi zadívá do tváře a jeho čelo zohyzdí vrásky. „Jsi v pohodě?“

„Jasně. Proč bych nebyla?“

„Protože se ti právě protočily panenky. To obvykle není dobré znamení.“ Zamračí se ještě víc. „Jsi si jistá, žes neměla toho alkoholu moc? Protože bych nerad…“

Odpovím jen tím, že chytnu to červené tričko a přitáhnu si Bena k ústům, abych mu věnovala něco, z čeho se doufám nestane mokrý opilecký polibek. Ale pravděpodobně stane. Zdá se, že mu to stačí, protože pažemi obtočí mé tělo a náruživě mě k sobě přitiskne. Možná je to tím alkoholem, ale, zatraceně, tenhle vyhazovač to umí. Nečekala jsem to. Popravdě jsem se domnívala, že je to kluk typu „žádné líbání na rty“. Nicméně teď jsem jím okouzlena, plazím se rukama po jeho hrudníku a jsem připravená zjistit, jak moc je zkušený.

Kéž by jen přestalo to točení.

A ten nepříjemný pocit uvnitř žaludku…

Bože… ne.

Nazvěme to vnitřním instinktem, trochou štěstí pohřbenou uvnitř hromady smůly, nebo tak nějak… ale intuitivně se odtáhnu od Benových rtů těsně předtím, než mi noční nálož margarity vystoupá krkem a vystřelí z úst.

Na Benovo červené tričko.

Panebože.

Opravdu se to stalo?

Dočasně zkamením a zírám na nazelenalé stříkance na jeho těle.

„To snad ne…,“ zaúpí Ben znechuceným tónem.

Ano, stalo se to.

Ani se mu nemusím podívat do tváře, aby mi bylo jasné, že všechny jeho myšlenky na sex vyprchaly. Rozhodně opustily i mou mysl a já se teď máchám v nechutném koktejlu ponížení. To samo o sobě stačí na to, aby se můj žaludek opět ozval. Cítím, že přijde přídavek. Ani za nic se před ním znovu nepozvracím a nedej bože, abych zase pozvracela jeho. Oběma rukama si zakryju ústa, otočím se a rozeběhnu se do koupelny. Bohužel se mi něco připlete do cesty a podrazí to mi nohy. O chvíli později už ležím natažená na podlaze, chladná dlažba mě studí na nahém těle a palcem u nohy začíná prostupovat tupá bolest.

„Do hajzlu, jsi v pořádku?“ Zaslechnu za sebou.

Pozvracím se. Jestli se okamžitě nezvednu, pozvracím se a budu u toho navíc ležet rozplácnutá jako žába. Koupelna je ode mě necelé dva metry a já už teď vím, že se zpátky na nohy nepostavím. Udělám tedy to, co se nabízí.

Vyškrábu se na kolena a po čtyřech lezu směrem k vytouženému cíli.

Ten burácivý smích ozývající se za mnou – panebože, na mě ale musí být pohled! Tohle jsem nepromyslela! – mě donutí zrychlit, a když konečně dolezu k prahu, zabouchnu za sebou dveře a zamknu. Nahnu se k záchodu právě ve chvíli, kdy ze mě vyletí další dávka zeleného hnusu, kterým zaneřádím mísu.

Když žaludek zbavím toxického obsahu, nezvládnu nic jiného než opřít čelo o sedátko a užívat si chlad porcelánu, zatímco můj hrudník divoce pulzuje a tělo zaplaví pot.

Od dveří se ozve tiché klepání. „Jsi v pořádku?“

Neodpovím. Nemůžu odpovědět.

Proč! Proč se mi tohle muselo stát? Tohle se mi nestává! To Lina vždycky zvrací!

„Hele, jestli se ti to tričko fakt tak strašně nelíbí, mohla jsi mě prostě požádat, abych si ho sundal. Stejně jsem se k tomu chystal.“ Nechápu, že si z toho ještě zvládne dělat legraci. On je tady ten, kdo je pokrytý zvratky. Jen při tom pomyšlení se oklepu. „Podívej se… Nějaká holka mě právě pozvracela a já bych se opravdu potřeboval vysprchovat. Můžu dovnitř?“ Zalomcuje klikou a já děkuju bohu, že mě napadlo zamknout. Poslední, co chci, je, aby sem přišel a viděl mé nahé tělo shrbené nad toaletou. Potřebuju si vzít své oblečení a vypadnout odsud, aniž bych se s ním opět střetla. Už nikdy více.

„Jsi živá, že jo?“ Konečně slyším v jeho hlase náznak starosti. „Nebudu muset vyrazit dveře?“

To je to poslední, co bys měl udělat. „Jsem v pohodě.“ Vydrápu se nahoru k umyvadlu, abych opláchla svou tvář studenou vodou. Potom sáhnu po jeho ústní vodě, vyklopím do sebe pořádnou dávku a začnu kloktat.

„Ale no tak, Jill. Tohle už se stalo každému. Omlouvám se, že jsem se smál.“

Nikdy jsem nebyla tak ráda, že jsem použila falešné jméno. Tohle se zapíše do historie jako příběh o Jill, zvracející dívce s fialovými vlasy, která se musela do koupelny plazit po čtyřech a jejíž tlustý zadek se celou cestou třásl. S tím dokážu žít.

Následuje dlouhá chvíle ticha a pak zaslechnu těžký povzdech. „Nechám ti vedle dveří láhev s vodou. Nepij tu z kohoutku, nebo strávíš zbytek dovolené na záchodě.“ Jeho kroky se vzdálí přesně ve chvíli, kdy mě zasáhne další vlna nevolnosti, daň za můj svěží dech.

Opět se ponořím do záchodové mísy.

Kapitola 4

BEN

O dva měsíce později

„Nemá sice výhled na oceán, ale je celá tvoje,“ sdělí mi Jack Warner, když mě zavede do prázdné kanceláře velikosti šatny s oknem, ze kterého je výhled na malé parkoviště.

„Výhled na oceán se přeceňuje,“ prohlásím s úsměvem.

To mého nového šéfa rozesměje a silně mě plácne po rameni. „Jsem rád, že ses k nám připojil, Bene. Můj syn ti připisuje zásluhy za to, že dokončil práva s tak výbornými výsledky.“

„Váš syn je bystrý muž, pane Warnere.“

„Říká, že ty jsi bystřejší. Proto jsem tě taky najal. A říkej mi Jacku.“

Otec mého spolužáka z práv se mi líbí víc a víc. Po docela náročném pohovoru jsem měl pocit, že je to upjatý machr, a vůbec jsem nedoufal, že by mě přijal. Byl jsem překvapený, když se mi před pár týdny ozval s nabídkou místa. Ten telefonát pro mě byl neskutečnou úlevou. Vzhledem k tomu, že jsem byl příliš zaneprázdněný prací ve striptýzovém klubu, abych si vydělal slušné peníze, nemohl jsem se ucházet o pozici stážisty, a tudíž nemám žádné zkušenosti. Když nemáte praxi, většina firem se na vás ani nepodívá, a to i v případě, že absolvujete školu skoro s nejlepším průměrem jako třeba já.

Evidentně jsem Jacka odhadl špatně. Myslím tím, je pondělní ráno a jediný vlastník této miamské advokátní kanceláře, která zaměstnává čtyřicet lidí, si našel čas i přes svůj napěchovaný program, aby mě tady provedl.

„My o vlku…“ Jack se usměje na někoho za mnou. Otočím se a spatřím vysokého, hubeného kluka v nerdských brýlích s černými obroučkami, který stojí na prahu mé kanceláře. Usměju se a naše ruce vyjdou vstříc pevnému sevření.

„Jak ses měl v létě?“ zeptá se Mason a dodá, „Kent říkal, že Mexiko bylo fajn.“ Kromě nějakých e-mailů a zpráv jsme s Masonem nemluvili od července, kdy jsme dělali advokátní zkoušky.

„Mexiko bylo skvělý.“

Podle Masonova mrknutí vím, že mu Kent něco naznačil a že bychom to neměli rozebírat. Určitě ne teď, před mým novým šéfem. Mason měl jet původně s námi, ale nakonec se rozhodl začít v otcově firmě hned. Řekl jsem mu, že je hlupák, když to dělá. Mám na mysli, že nejsme ještě ani „kolegové právníci“, dokud nebudeme znát výsledky zkoušek. Ty se dozvíme za pár týdnů. A co dál? Neustálé odpovídání klientům na dotazy ohledně jejich případů, kontrola soudních spisů a návrhů, a to na kdovíjak dlouho, než si získáme důvěru a budeme moct přijímat vlastní klienty. Tak proč si neužít léto?

„Masone, nechám tě tu s Benem, abys ho seznámil s chodem firmy. Je devět hodin a odpoledne musím k soudu. V poledne se sejdeme u mě v kanceláři a vyrazíme na oběd,“ prohodí Jack a zaklepe na tlustou složku. „Tady máš na vyplnění nějaké papíry, Bene, a ještě dnes je odnes na personální oddělení.“ Hned nato rychle zmizí.

Obejdu stůl a s širokým úsměvem se usadím do kožené židle vínové barvy. „Tohle místo je docela příjemné.“

Mason pomalu přikývne, projede si rukou své tmavé kučeravé vlasy a potom se je snaží rychle uhladit, jako kdyby si uvědomil, že si je ještě víc rozcuchal. „Musím vyřídit jeden telefonát a pak se vrátím, dobře?“

„Jasně.“ Za ty tři roky, co ho znám, se ten kluk ještě nenaučil, jak vést neformální konverzaci.

„V dohledné době se budeš učit od Natashy, která se specializuje na rodinné právo. Až se vrátím, představím vás.“

„Od Natashy?“ Zvednu výmluvně obočí.

„Je zasnoubená,“ vychrlí ze sebe rychle.

„Mnohem důležitější ale je, jestli je pěkná?“

Mason obrátí oči v sloup. „Už jsem ti přece říkal o zdejších firemních předpisech, které zakazují vztahy mezi zaměstnanci, Bene.“

„Kdo tady mluvil o vztahu?“ Co mají všichni tihle podělaní nepřející zaměstnavatelé za problém? Napřed Cain a teď i Jack? Položím ruce na tu obrovskou mahagonovou desku stolu a pořádně na ni poklepu. „Vždycky jsem chtěl vidět, jak by na takovém stole vypadala sexy právnička.“ Nemyslím to vážně, ale rád v takové chvíli pozoruju Masona, který vždycky projde snad všemi fázemi rozpaků, je celý znepokojený a začne si hrát s brýlemi.

No… a právě teď si s nimi hraje. Usměju se. Nemohli bychom být rozdílnější. Stojí tu v kostkované košili s krátkými rukávy a kolem krku má černou kravatu; ten kluk vypadá, jako kdyby právě mířil na šachový turnaj sedmé třídy. Já na sobě dnes kravatu nemám. Dress code říká, že business casual stačí, pokud tedy nejdete k soudu nebo nemáte schůzku s klientem. Mě se ani jedno z toho netýká, tak proč bych měl být oblečený jako kancelářská krysa?

Než polevím, nechám ho ještě chvíli dusit. „Dělám si legraci, Maci! Přísahám. Začínám novou kapitolu svého života.“

„Od kdy?“ Jeho tón je prostoupený pochybnostmi. Už mě zná dost dlouho a párkrát mě viděl s našimi přáteli v akci. Jeho skepticismus naprosto chápu.

„Od rozlučkového večírku v Penny’s minulý víkend. Ten už nic nepřekoná. Stejně si myslím, že by si můj pták měl dát pauzu.“ Zakroutím hlavou a směju se sám pro sebe. Mercy a Hannah vědí, jak se s chlapem rozloučit.

„Jo tak.“ Jeho rty se na moment zkroutí do nenápadného znalého úsměvu, ale ten rychle zmizí. „No dobře. Jen na to nezapomeň. Obzvláště v přítomnosti mé nevlastní sestry.“

Ty jo. „Počkat, počkat. Ty máš nevlastní sestru? A pracuje tady?“ Tohle je pro mě zcela nová informace. Nikdy předtím se o ní nezmínil. Hlídá si soukromí. „Je taky takový šprt jako ty?“

„Není vůbec jako já. Když projdeš chodbou a dáš se doleva, je tam kuchyňka, kde pravděpodobně najdeš konvici s čerstvou kávou.“ Začne netrpělivě šoupat nohama. Ten kluk by nezvládl, kdyby se zpozdil.

„Jen běž, Masone. A díky za pokec.“

„Jasně, Bene. Vrátím se za“ – podívá se na telefon – „osmnáct minut.“ A opravdu se tak vrátí. Na minutu přesně. Dívám se, jak hbitě vyrazí, a zakroutím hlavou. Ještě stále žije s otcem. Většinou má každou ponožku jinou, protože je naprosto barvoslepý. Kdybych na něj v prváku neposlal Kylu z našeho kurzu smluvního práva a nebyl svědkem toho, jak ho na studentském večírku zatáhla do ložnice, vsadil bych se, že kromě jeho matky neviděla jeho penis žádná jiná žena. Jak znám Kylu, nejen že ho viděla, ale taky si s ním užila.

Vyklouzne mi zívnutí, a tak ho utnu hlasitým vzdechem a zamumlám: „Je čas na kávu.“ Bude to chvíli trvat, než si zvyknu na ta brzká rána. Po letech, kdy jsem chodil spát za svítání a navštěvoval jen odpolední přednášky, moje tělo trpí. Takže popořadě, ačkoliv… Vezmu telefon a automaticky mačkám tlačítka. Tohle číslo jsem si zapamatoval, když mi byly čtyři roky, a už léta ho vytáčím každý den. I když obvykle kolem oběda.

Doufám, že sedí vzadu na verandě, popíjí Earl Grey a čte si e-maily na iPadu. Když si vzpomenu, jak jsem svou jedenapadesátiletou matku učil, jak s touhle věcičkou pracovat, musím se smát.

Bohužel to není ona, kdo zvedne telefon.

Okamžitě se mi stáhne žaludek. „Ahoj.“

Zamručení.

„Je tam někde mamka?“

„Je venku v sadu.“

Už by měla být zpátky. Vstane vždycky za rozbřesku, aby si udělala své kolečko a zkontrolovala stromy. „Byl ses podívat, jestli je v pořádku?“ Mám o ni strach, když je venku dlouho a sama, a to od té doby, kdy před sedmi měsíci prodělala slabý infarkt.

„Je v pořádku.“

„Dobře. Vyřiď jí, že jsem volal.“ Neudělá to. Stejně budu muset zavolat později.

„Odkud voláš?“

Přemýšlím, co asi ukazuje displej na telefonu. Jasně, tak proto to zvedl. Protože netušil, že volám já. „Z Warnerovy advokátní kanceláře, kde teď pracuju.“ Mamka se nejspíš ani neobtěžovala, aby mu sdělila, že jsem dokončil práva.

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

Potlačím podrážděný vzdech. Ačkoliv je Warnerova advokátní kancelář malá, je to jedna z nejuznávanějších právnických firem ve státě. Vlastnilo ji pět generací Warnerovy rodiny a sídlila v budově v centru Miami. Podle toho, co jsem zjistil, přivedl Jack do firmy partnera – svého nejlepšího přítele – a potom spolu deset let pracovali jako Warner & Steele a více než dvojnásobně rozšířili své klientské portfolio. Rozešli se před několika lety a on musel svého partnera vyplatit.

Každopádně, ani bych nečekal, že bude táta o téhle firmě vědět, když pracuje v obchodě s koblihami. Jen se mě snaží popíchnout. „Zavolám později.“ Zavěsím a vyrazím pro šálek kávy, než mi stačí zkazit náladu. Je to jediný člověk, který to dokáže.

Warnerovy kanceláře jsou samy o sobě směsicí starého a nového – moderní světle šedé zdi, mahagonové police a pracovní stoly; střed místnosti je uspořádán jako open space, zatímco okraje lemují uzavřená prosklená pracovní místa. Jako kdyby se někdo rozhodl modernizovat, ale došly mu peníze nebo kreativita. Jack se zmínil o nějaké renovaci, která by měla proběhnout v zimě. Jinak je to tu fajn, ale přece jen jsem pětadvacetiletý kluk, který bydlí s pěti dalšími a nejradši by chodil do práce v kraťasech.

Kanceláře nejsou ani velké či komplikovaně umístěné, abych nemohl najít kuchyňku, ale i přesto využiju frázi „jsem tady první den“ a nechám se tam dovést rozkošnou koncipientkou. Celou cestu se červená a usmívá se na mě, zatímco já pozoruju její houpající se oblý zadek. Dokážu ocenit hodně tvarů a velikostí ženské figury. Mé staré já – které tu bylo ještě před dvěma dny – by už dávno mělo její telefonní číslo. Mé nové já se snaží chovat jinak. Hlavně se snaží nebalit každou ženskou, kterou považuje za přitažlivou.

Mířím zpátky do své kanceláře – v jedné ruce hrnek s kávou a v druhé domácí muffin – a prohlížím si stoly v otevřené místnosti, kde sedí administrativa. Podle fotek a nejrůznějších drobností tam pracují převážně ženy. Většina z nich je vdaná a má děti a je jim kolem čtyřiceti nebo víc. Teda, tohle je úplně jiný svět, než jsem poznal v Penny’s , kde jsem byl ze všech úhlů pokoušen nahými prsy a zadky. Alespoň je pro mě snažší udržet ho v kalhotách a chovat se jako zodpovědný dospělý muž.

Protože to přesně jsem. Ben Morris, vážený pán. Tedy skoro. Každopádně se mi líbí, jak to zní.

Míjím malou kancelář, která je skoro naproti té mé, když mou pozornost zaujme obraz na zdi. Klopýtnu a zamilovaně se usměju na zarámovaný obal desky kapely Pearl Jam. Vzpomenu si na bláznivou falešnou mořskou bioložku Jill s fialovými vlasy.

Zatraceně, ta holka byla něco.

Potom co jsem si sundal oblečení pokryté zvratky a hodil ho přes balkon, natáhl jsem se na postel a čekal, až se vynoří z koupelny. Za sprchu bych dal cokoliv. Dokonce jsem zvažoval, že půjdu do Kentova pokoje, ale nechtěl jsem ji nechat samotnou. Hádám, že jsem usnul, protože to další, co si vybavuju, je slunce, které mi skrz okno praží do tváře. Jill už byla pryč.

Nikde ani vzkaz.

Alespoň mě neokradla. Nebo nezabila.

Snažil jsem se ji vyhledat, ale ani když jsem díky svému šarmu přemluvil recepční, aby se podívala do seznamu hostů, nikdo jménem Jill tam nebyl. Hotel byl pravděpodobně zamluvený na jednu z jejích kamarádek, ale já už si nepamatoval jejich jména. Resort byl moc velký na to, abych se ji vydal hledat, a hlavně jsem musel sbalit všechno, co vytrousila z mého kufru, a stihnout letadlo domů.

Nebudu lhát – i několik týdnů potom jsem se na Facebooku snažil najít dívku s fialovými vlasy jménem Jill. Částečně proto, abych se jí omluvil za to, že jsem se jí posmíval. Ale hlavně proto, že s ní byla zábava a vůbec by mi nevadilo, kdybych se s ní opět sešel. Ovšem bez zvracení. Neřekl jsem klukům, co se doopravdy stalo. Vědí jen to, že jsem ho tam tu noc měl až po koule jako obvykle.

Světle růžový svetřík přehozený přes židli mi napoví, že v této kanceláří sídlí žena, ale všechno ostatní tomu odporuje. Na stole, na podlaze, na krabicích i volné židli – všude leží hromady desek. Tam, kde nejsou, je rozházená pošta a odpadky. U telefonu stojí několik kelímků ze Starbucks, vedle nich otevřená krabice sušenek Oreo a pytlík se sušeným hovězím. Odpadkový koš obklopují zmuchlané sáčky od brambůrek a zmačkané plechovky od Red Bullu.

Monitor – oblepený snad stovkou různobarevných poznámek – je zapnutý a spořič obrazovky ukazuje fotku starého modrého a zrezivělého pick-upu v poli.

Abych řekl pravdu, zaujalo mě to. Nedokážu si představit, jakému typu ženy by mohl tenhle chlívek patřit, a trochu se toho zjištění obávám. Není tam přímo špína, ale tenhle nepořádek předčí vše, co jsem kdy viděl. Vykročím kupředu a začnu si prohlížet její stůl. Hledám jmenovku nebo něco, čím bych ji mohl identifikovat.

Přesně tohle dělám, když vejde dovnitř.

„Máš nějaký důvod tady slídit?“ zvolá rázným hlasem.

Nasadím úsměv, což obvykle dokáže obrousit hrany a zklidnit i ty nejnáladovější ženy; otočím se. Ve dveřích stojí blondýna v krátkých zelených šatech a kovbojských botách. V ruce drží vysoký kelímek a její čelo je zvrásnělé zamračeným pohledem.

Otevřu ústa, abych se představil, ale zajíknu se, protože se v jejích očích mihne panika.

V těch karamelových očích.

„Do prdele!“ Nemůžu tomu uvěřit. Nenapadne mě říct nic jiného než: „Mám u tebe nový tričko!“

Kapitola 5

REESE

Je pondělí ráno a já se cítím, jako by mě někdo vykuchal. Mé vnitřnosti jsou roztahané po celém tmavošedém koberci, aby je každý viděl.

A nemůžu dýchat.

Co k sakru dělá tenhle chlap v mé kanceláři?

Evidentně je stejně v šoku jako já. To hlasité „do prdele“, které se nejspíš neslo přes polovinu místnosti a probralo všechny ty staré drbny, co na nás teď zírají přes své bifokály, to potvrzuje.

Nevěřícně na mě zírá s očima dokořán. „Jill? Jsi to ty?“

„Ty nepoznáváš svou jedinou lásku?“ Mohlo to vyznít vtipně, kdyby se mi neklepal hlas a nehořely mi tváře. O něčem to vypovídá, když si profesionální hráč jako tenhle kluk, zapamatuje mé jméno. Rozhodně jsem nezapomenutelná.

„Vypadáš tak…,“ vymáčkne ze sebe, pomněnkově modrýma očima přejede po mých vlasech a zastaví se u tváře. „Už nemáš piercingy?“

Nevím, jestli zvládnu mluvit, a tak jen ukážu na diamantovou pecku o velikosti špendlíkové hlavičky, kterou mám v nosní dírce. Nicméně stejně jsem se zbavila kroužku v nosní přepážce a většiny piercingů v uchu. Je to součást pokusu s mým „novým já“.

Ben pomalu pokyvuje hlavou, jako kdyby se to všechno snažil zpracovat. Potom sklouzne pohledem na mou hruď a přimhouří oči. Vsadím se, že se snaží najít obrys kovového kroužku, který se tam schovává.

Pokouším se ovládnout vzpomínku na tu noc, protože trvalo týdny, než jsem ji potlačila – není možné, že to z člověka vyletí jako z požární hadice – zatímco živoucí důkaz jedné z nejvíc ponižujících nocí stojí u mě v kanceláři.

Čekala jsem dobré dvě hodiny, než jsem vylezla z koupelny a našla Bena svlečeného do boxerek, jak chrní v posteli. Rychle jsem se oblékla a vzala nohy na ramena.

Teď se ten zpackaný pokus opírá o stůl v mé kanceláři a svalnaté paže má založené na hrudi. Laškovným úsměvem na tváři mi napoví, že se zorientoval a je z něj zase ten domýšlivý chlap, se kterým jsem se před dvěma měsíci skoro vyspala. „Co tady děláš?“

„Pracuju,“ vypravím ze sebe, aniž bych zněla křehce. Vejdu dál do místnosti, nahradím jeden z prázdných kelímků, které zahlcují můj stůl, novým a snažím se vypadat nenuceně, ačkoliv bojuju s nutkáním utéct někam, kde bych se mohla dát dohromady. „Myslím, že mnohem zajímavější otázka je, co tady děláš ty?“ Jak to, že mě nenapadlo, že je z Miami? No jasně… neptala jsem se. Byla jsem příliš zaneprázdněná rozhodováním, jestli se s ním mám vyspat. A teď, když po něm přejedu pohledem a všimnu si, jak černá košile a šedé oblekové kalhoty sluší jeho vypracované figuře, si vzpomenu, co se mnou zamávalo. Ta tequila taky nepomohla.

Tváře mi zaplaví horko.

Tohohle chlapa jsem celého pozvracela.

A pak byl navíc svědkem toho, jak se s holým zadkem plazím do koupelny.

Pan Cuervo a já – a všichni jeho mexičtí příbuzní – už spolu nemluvíme.

„Pan Warner mi nabídl pozici advokáta.“

„Já…“ Cože? Ben tady bude pracovat?

„Na jaře jsem úspěšně dokončil práva.“

Loknu si vařící kávy a bolestí skřípu zuby – tohohle bude jednou litovat – a zamumlám: „O tom ses zapomněl zmínit.“

Zamyšleně zkroutí ústa. „Měl jsem hodně práce s tím, abych zjistil, co že to jsi za mořskou bioložku.“

„Nedávná změna povolání.“

„Rozumím.“ Pozoruje mě s jiskřičkami v očích. Je pobavený. Kretén. „Bude pro nás tohle nepříjemné?“

„Ne…,“ prohlásím a hodím kabelku na zem, „protože ty se té práce vzdáš.“

Zhluboka vydechne. „To není problém. Takže ty…“

„Psst!“ Ruka mi vyletí nahoru, abych ho umlčela, a mé tváře začnou opět hořet. To je ta poslední věc, kterou bych chtěla rozebírat v práci. „Tady ne.“

Setkáme se na chvíli pohledy, ale já nedokážu rozpoznat, co ten jeho říká. Lituje té noci tak moc jako já? Protože ze všech těch věcí, kterých lituju – a že jich mám dlouhý seznam – je tahle na vrcholu žebříčku a mává na mě vlajkou s nápisem „idiot“.

Náhle nás někdo přeruší. „Tady jsi, Bene. Natasha na tebe čeká.“

Při zmínce o Natashe, což je třicetiletá workoholička a advokát-robot, která se mě snaží zničit žádostmi o rozvod, a v odpověď na nudný tón hlasu mého nevlastního bratra bezděčně obrátím oči v sloup. Ben si mé reakce všimne, ani se nesnaží skrýt široký úsměv a pronese: „Ahoj, Masone. Právě jsem byl na cestě zpátky do své kanceláře.“

„O víkendech tady uklízečky nebudou. Tímhle nepořádkem sem akorát nalákáš škůdce,“ zabrblá Mason a já vím, že je tahle věta určená mně. I kdyby se snažil, nemohl by při komunikaci se mnou znít lhostejněji. Možná že bydlíme a pracujeme pod stejnou střechou, ale nejsme o nic víc přátelé, než když jsem se sem před osmi měsíci nastěhovala. Když se tenkrát vrátil z přednášky a načapal mě v kuchyni, jak piju čokoládové mléko přímo z láhve, přála jsem si, abych jeho reakci natočila na video. Jack se ho neobtěžoval vůbec upozornit, že jsem se vrátila do jejich životů. Myslela jsem, že se zblázní.

„Musím nakrmit mazlíčky,“ odseknu. Všechno na Masonovi – kromě jeho nezkrotné kštice – je bez poskvrnky: nažehlená košile, zužující se kalhoty, jeho subaru hatchback i kancelář, kterou každý den dezinfikuje antibakteriálními ubrousky. Když už mi chce něco říct, je to jen proto, aby mě upozornil, že já bez poskvrnky nejsem. Netřeba říkat, že jsme se nesžili.

„Takhle brzy ráno je lepší s ní nemluvit. Ještě se nenapila a nenajedla, takže je ještě drsnější než obvykle,“ upozorní Mason Bena.

„Poslouchej pana Všeznalého. Má pravdu.“ Byly to skoro dva měsíce vztekání a zlých pohledů, ale nakonec jsem si všechny ochočila. Dokonce i Jack už ví, že se se mnou nemá pokoušet mluvit, dokud není můj kelímek s kávou prázdný a dveře do kanceláře otevřené; to ale až potom, co strávím hodinu klením nad e-maily, které mi zahltily schránku. Pak jsem relativně příjemná. Samozřejmě že to právníci tolerují, protože v práci předčím všechny ostatní asistenty, a to i ty, kteří jsou tady několik let. Klienti platí za asistentskou činnost paušální částku, a když svou práci zvládnu co nejrychleji, můžu se pak věnovat dalším případům a vytvářet více zisku. Nudné administrativní úkoly obstarají ostatní, zatímco já se dostanu k činnostem, které vyžadují průzkum, analýzu a kritické myšlení; k věcem, které mi vždycky přirozeně šly, protože jsem zvídavá a ochotná testovat své hranice. Myslím, že výhodou bylo, že když jsem proplouvala asistentským programem, Jack mi přihrával nejrůznější knihy na téma právních předpisů a precedenčního práva, což je to, co vás učí na právnické fakultě. Hledala jsem způsob, jak využít svůj volný čas, a tak jsem je všechny zhltla. Nikdo by mi nevěřil, že jsem tady jen dva měsíce. Je to dobrý pocit. Poprvé za dlouhou dobu se cítím chytře.

Ben je na odchodu a chechtá se. Obchází mě velmi pomalu. „Možná že to byla právě ta drsnost, kterou sis mě minule získala.“

„Počkat, počkat… Vy dva se znáte?“ V Masonově hlase je slyšet jistá ostražitost.

Benův vyzubený úsměv mě taky zrovna neuklidní. „Jasně. Potkali jsme se v Cancúnu.“

Mason si ukazováčkem popostrčí své velké šprťounské brýle a podívá se na mě. „Kdy jsi byla v Cancúnu?“

Zakroutím hlavou. Samozřejmě že si to nepamatuje. Stejně tak, jak je Mason pořádný a pečlivý v práci, dokáže být roztržitý v běžném životě. Svým způsobem mi připomíná šíleného vědce, akorát bez laboratorního pláště a zkumavek. „V červenci. Jak jsem měla narozeniny, pamatuješ? Dal jsi mi lístky na koncert U2.“

Masonovy oči vzplanou jiskrou vzteku. „Já jsem ti ty lístky nedal. Ukradla jsi mi číslo kreditky a objednala sis je!“

Položím si ruce na hrudník a předstírám dotčenost. „Pouze jsem se chtěla ubezpečit, že mi dáš k jednadvacátým narozeninám pořádný dárek.“

„Myslel jsem, že je ti dvacet devět,“ pípne Ben a ušklíbne se.

„A já zase myslela, že už tě nikdy neuvidím,“ štěknu po něm.

Zdá se, že Masonovi všechno došlo, a když se podívá na Bena, vidím v jeho tváři něco, co vypadá jako výraz odporu. „Prosím tě, neříkej mi, že Reese je ta holka s fialovými vlasy, o které mluvil Kent?“

„Reese?“ Slyším Benův hlas někde v pozadí, ale můj mozek je příliš zaneprázdněný, jak se snaží zpracovat klíčová slova.

Holka s fialovými vlasy. Kent. Mluvil. Mexiko.

Podruhé za pět minut cítím, jak blednu, protože mě zasáhne další uvědomění. A zděšení. Ben není jen nový zaměstnanec. „Panebože. Ty se kamarádíš s mým nevlastním bratrem?“

Ben na mě pohlédne a jeho obočí vystřelí překvapením nahoru. „Nevlastním bratrem?“

„No do hajzlu!“ Mason začne kroutit hlavou. „To jako vážně, Bene?“

Hodím po Masonovi okem, protože nikdy nekleje, a potom zabodnu svůj pohled do Benovy tváře. „Jo, Bene. Vážně?“ procedím skrz zuby. O té noci jsem neřekla nikomu kromě Liny a Nicki, a to jen proto, že jsem se vrátila do hotelu celá skleslá. Jestli to Ben řekl svým přátelům… a Mason to ví… umřu. Určitě to proti mně jednou použije. Poví to ve firmě úplně všem a ti o tom budou mluvit za mými zády. Když přijdu na poradu, hihňání náhle ustane. A pak budu muset všechny zabít.

Ben má oči dokořán a těká pohledem mezi mnou a Masonem. Vypadá, že buď vyprskne smíchy, nebo uteče.

A to je ta pravá chvíle pro Natashu, která nakoukne dovnitř. „Ty musíš být Ben,“ zašveholí vysokým hlasem, který mi jde na nervy od prvního dne, a podá mu ruku za doprovodu zářivého úsměvu. „Já jsem Natasha. Budeme pracovat spolu.“

„Je mi potěšením, Natasho,“ prohodí Ben uvolněně, zatímco si přede všemi prohlíží advokátčinu postavu a zubí se u toho. Nevypadá u toho sice jako protřelý zvrhlík, ale stejně mi to přijde neskutečně protivné. Pokud na mě ve světě zbyla alespoň trocha štěstí, vyhodí Bena za sexuální obtěžování.

Bohužel, nezdá se, že by s ním Natasha měla mít nějaký problém. Přehodí si meruňkově blond vlasy přes rameno a směje se jako naprostá blbka – což není, je vlastně dost bystrá, ale nikdy bych jí to neřekla, abych nenafoukla její ego. Nakonec řekne: „Výborně, pak bychom měli začít. Právě jsem zavalena případy. Naštěstí tu mám Reese, aby mi pomáhala s pochůzkami.“ Odhalí mi své oslnivě bílé zuby. „Když o tom tak mluvíme, měla jsi čas projít si ten spis?“

Věděla jsem, že budu advokátům pomáhat s jejich prací. Co jsem ale nevěděla, je, že budu dělat všechnu práci, aby se oni mohli jen podepsat a hromadit své statisíce. Přísahám, že bych nebyla překvapená, kdyby mě někdo z nich požádal, bych mu utřela zadek.

„Myslíš tu čtyřicetidvoustránkovou smlouvu, nad kterou jsem minulou noc seděla až do dvou hodin ráno? Nebo tu šedesátistránkovou výpověď, kterou jsem právě našla na stole?“ Předvedu její velký úsměv, akorát že ten můj je tak falešný a šílený, že by i slepý pes stáhl ocas a vyklidil pole. Její olivově zelené oči se podívají na kelímek plný kávy. „Bene, co kdybychom šli do mé kanceláře a nechali Reese, aby se aklimatizovala?“

Skvělý nápad.

Ona i Mason neztrácejí čas a opustí můj osobní prostor.

„To tričko je velikosti XL… Reese,“ zašeptá Ben, když mě míjí.

Zadržím dech a dívám se, jak odchází. Hned nato běžím zabouchnout dveře. Schovám se za nimi. Je to jediné místo, kam vnější svět nevidí, a to kvůli tomu, že jinak je má kancelář prosklená. Jen si jsem jistá, že každý slyší tu ránu, když ťuknu hlavou o dřevo.

Tohle musí být karma, která si to se mnou přišla pořádně vyřídit.

Kapitola 6

BEN

„Nic se nestalo.“

„To ale Kent neříkal.“

„Fajn, ale Kent tam nebyl, tak co sakra může vědět?“ Povzdechnu si. „Byla nalitá.“

„Odkdy je pro Bena Morisse nějaká holka příliš opilá?“

„Ale no tak, kámo.“ Vrhnu po Masonovi pohled přesně ve chvíli, kdy narazíme na lavičku v parku, která je naštěstí ve stínu a ochrání nás před zářijovým poledním horkem. V rukou si nesu pití i jídlo. Jack musel bohužel společný oběd zrušit, kvůli klientovi. Prý se to stává často.

Zvedne ruce nahoru. „Promiň. Vím, že bys to neudělal.“

Pozoruju, jak pečlivě rozdělá tři ubrousky, položí si je na klín a potom s chirurgickou přesností rozbalí nějaký divný srolovaný vegetariánský hnus s tofu, ale jen tolik, aby mu neupadl kousek salátu. Už léta si Masona dobíráme kvůli jeho holčičí dietě, ale ten kluk je ve všem tak puntičkářský, že se nenechá ani tím popichováním přimět, aby si dal mastný burger. Vlastně se mi to na něm docela líbí. „Budeš to jíst, nebo se s tím chystáš oženit?“

„Viděl jsi ji v kanceláři, že ano?“ optá se a ignoruje mě. „Je to flákač. Bydlet s ní je jako podělaná noční můra.“ To už je druhý vulgarismus, který Mason za dnešek vypustil z úst. Nadávky jsou další věc, které neholduje, což mi naznačí, že ho buď vykolejila představa, že se motám kolem jeho nevlastní sestry, anebo sestra sama.

Přepadne mě vzpomínka na můj zaneřáděný hotelový pokoj a pousměju se. „A přece jí to tak sekne.“ Mason mi odpoví jen očima v sloup. „Podívej, já vím, že to je tvá nevlastní sestra, ale je strašně sexy.“ I přesto, jak moc se mi líbil ten její divoký vzhled ve stylu „je mi to u zadku“, kterého se držela v Cancúnu, ta nová image – pěkné blond vlasy, upnuté šaty a kozačky – mě dost rajcuje.

„A šílená.“ Upře na mě pohled. „Vážně. V práci jí přezdívají Rancor.“

Snažím se potlačit smích, ale vyprsknu a kola mi vyletí z úst. „Ví o tom?“

„Nejspíš jsi v její kanceláři přehlédl tu papírovou figurínu v životní velikosti? V ten den, kdy zaslechla Nelsona z oddělení smluv, když mu tahle přezdívka vyklouzla, okamžitě běžela a tu figurínu si objednala z nějaké internetové stránky, kde mají předměty z Hvězdných válek. Když je ráno hodně mrzutá, postaví si ji ke dveřím.“ Zakroutí hlavou a já vybuchnu smíchy.

Protože všechno ostatní, co se jí zatím týkalo, byla lež, jsem rád, že alespoň ten její sarkastický humor je opravdový. Líbí se mi ženy, které mě dokážou rozesmát. „Pokud je to s ní tak těžké, proč by ji tu tvůj otec trpěl? Ale nechápej mě špatně, jsem rád, že ji přijal. Těším se, až s ní budu pracovat.“

„Ono tě to přejde,“ zamumlá. Potom těžce oddechne. „Ačkoliv je velmi neprofesionální a jednou se bude pravděpodobně soudit s firmou kvůli zaměstnaneckým vztahům, musím uznat, že v tom, co dělá, je opravdu dobrá. Všechno, co má, je středoškolský diplom a certifikát právního asistenta, a už říká polovině kolegů, jak mají dělat svou práci, a ještě u toho cituje zákony a předpisy. A obvykle má pravdu. Je až znepokojující, jak rychle se chytá.“

„Takže říkáš, že je geniální,“ prohodím s pusou plnou jídla.

„Ano, možná,“ prohlásí se špetkou nelibosti. „Ale je taky sobecká, neukázněná, nespolehlivá a impulzivní.“ Dopije vodu Perrier a suše zamručí: „Má všechny znaky sociopata.“

„Ale blbost.“ Obrátím oči v sloup. Zapomněl jsem, že měl na vysoké psychologii. „Nech toho. Tvá sestra není sociopat, Maci! Ty ji jen prostě nemáš rád, že ano?“

„Nevlastní sestra,“ opraví mě a zní podrážděně. „Nejde o to, že bych ji neměl rád. No…“ Trochu pokrčí rameny. „Přiznávám, že z ní nejsem úplně nadšený. Pravda je, že jí nevěřím. Můj otec o ní devět let neslyšel, a pak mu najednou v lednu z ničeho nic zavolá, aby ji dostal z policejní stanice v Jacksonvillu?“ Zakroutí hlavou a dodá: „Okamžitě všeho nechal a hned tam jel. V ten den kvůli tomu málem přišel o svého nejlepšího klienta.“

Hmm… Co dělala na policejní stanici? „Má záznam?“ Ne že by mě to skutečně zajímalo. Ledaže by to souviselo s prováděním exorcismu na mužích, kteří si chtějí užít.

„Měla ho jako mladistvá. Když dosáhla osmnácti let, byl vymazán. Podle toho, co mi řekl otec, se jednalo o samé blbosti. Rvačky… tráva… závody v autech.“

U poslední zmínky vytřeštím oči.

„Jenže naposledy to bylo docela vážné. Zdemolovala byt svého exmanžela.“

Když zaslechnu tuhle novou informaci, můj sendvič se zasekne na půli cesty k ústům. „Exmanžela? Neříkala, že jí právě bylo dvacet jedna?“

Mason kýve hlavou. „Vdala se v devatenácti. Když si toho chlapa ve Vegas vzala, znala ho jen šest týdnů. Hlavně neříkej, že jsi překvapený, že to manželství nevyšlo.“

„Sakra… to tetování na její paži. To je jeho jméno?“ Musí to být jeho jméno. A já jsem ho tak hloupě okomentoval.

„Myslím, že ano. Když se vrátila zpátky do bytu, aby si odstěhovala věci, prý ho celý zaneřádila červenou barvou.“ Znalecky vykulí oči. „Chápeš tu symboliku? Červená barva…?“

„Je bojovná.“ Opět něco, o čem jsem věděl. Opět něco, co se mi na ní líbí. Ten výběr barvy mě rozesměje. To tričko nikdy nemělo šanci.

„Zdá se, že ten rozvod byl ošklivý.“

„Podváděl ji.“

„Kretén.“ Pokud nedokážete být monogamní, nežeňte se do vážných vztahů a svatbu nechte být. To je i má filozofie. Proto se nevážu. „Takže Jack se rozhodl, že ji vezme s sebou do Miami?“

Mason pomalu přikývne a připustí: „Můj otec měl Reese vždycky rád.“ Odfrkne si. „Víc než mě. Jenže jak mám poznat, že ho nepodrazí? Už její matka ho úplně vysála.“

Tiše žvýkám sendvič a čekám, až to Mason rozvede. Jsem překvapený, že mi toho říká ze začátku tolik. „Byl s Reesinou matkou ženatý pět let a potom zjistil, že má pletky s Barrym Steelem.“

Všechno do sebe začíná zapadat. „Warner a Steele… ten bývalý firemní partner?“

Mason přikývne.

„To je drsný.“

„Víš, Annabelle je oportunistická sebestředná mrcha. Skoro zničila náš rodinný odkaz. Mého otce stálo jmění, aby Barryho vyplatil, a ona se pak ještě pokusila hodovat na jeho kostech jako sup, ale to už ji Barry nenechal. Otec se z toho finančně dostává ještě teď. Proto nemohl dokončit renovaci kanceláří.“ Mason se odmlčí, aby se napil. „Podle všeho Barryho opustila před třemi lety a zaměřila se na nějakého senátora.“

„Je pěkná?“

„Jo, myslím. Ale to byla i Grendelova matka,“ zamrmlá a já musím zakroutit hlavou. Jen Mason může zmínit epos Beowulf. Opatrně složí obal do sendviče, aby si nenadrobil na kalhoty, a dodá: „Můj táta není hlupák, Bene.“ Když na mě Mason zírá, vypadají jeho oči za těmi velkými brýlemi mnohem větší.

„Co to znamená? Tu noc mi přece nemůže dávat za vinu! Ani jsem ještě nebyl přijatý do firmy.“

„On ví, co jsi za typ kluka, a ví, kde jsi pracoval poslední čtyři roky. Skoro tě kvůli tomu nenajal. Předtím než ti můj otec učinil nabídku, musel jsem mu slíbit, že ho udržíš v kalhotách.“

Uchechtnu se. „No, tak to budeš mít těžkou práci, Maci.“

„Nedělám si legraci. Podívej, právě skončil soudní proces vedený proti firmě, který začal před třemi lety. Chlap z oddělení soudních sporů chodil s právní asistentkou. Když se rozešli, začalo to být zlé. Byla pěkně nepřátelská a nosila si to s sebou do práce. Jack ji musel nakonec vyhodit a ona podala žalobu kvůli neoprávněné výpovědi. Už to nechce zažít znovu. Proto stanovil pravidla. Pravidla, která se musí dodržovat.“

Mason vždycky dodržuje pravidla, skrz naskrz. Černobíle. Proto z něj pravděpodobně bude výborný advokát. Já jsem spíš typ pohybující se v „šedé zóně“, který pokaždé hledá způsob, jak si ta pravidla vyložit po svém anebo je prostě porušit. Proto ze mě pravděpodobně bude zatraceně skvělý advokát.

„Pokud to pro tebe vůbec něco znamená… otec si myslí, že máš v sobě hodně potenciálu, Bene, ale pokud tě načapá, jak se motáš kolem někoho v práci, bez váhání tě vyrazí,“ řekne Mason.

Nechat se vyhodit hned po škole by nebylo dobré. Po něčem takovém by bylo štěstí najít další práci tady v Miami a navíc chci být v dohledné budoucnosti tady. Moje mamka potřebuje, aby alespoň jedno z jejích dětí zůstalo poblíž.

„A pokud by tě načapal s Reese…,“ pokračuje Mason, kroutí hlavou.

Plácnu svého kamaráda po rameni a slíbím: „Rozumím, nedělej si starosti. Řekl jsem přece, že tyhle doby už jsou za mnou. Navíc, něco mi říká, že hrdost by jí nedovolila se se mnou zahazovat.“ Nechat se pozvracet není něco, po čem bych toužil, když si přivedu dívku na pokoj, ale když pijete, stávají se různé věci. Před dvěma dny jsem se ocitl na pódiu v Mercyiných tangách a moje koule visely ven. Nebyl to zrovna jeden z mých nejhezčích momentů, ale přežil jsem. Něco mi říká, že Reese se takhle rychle srovnat s trapasy nedokáže. Možná ani nejde o to zvracení. Taky jsem byl svědkem toho, jak se nahá plazila po podlaze. A já jsem se jí smál. To by se v takové situaci nelíbilo většině žen. Dokonce i Kacey by mě zbila do bezvědomí, a to je jedna z těch, které jsou splachovací.

Mason otevře ústa a pak zaváhá. Jeho tvář zkroutí kyselý výraz. „Co jsi jí udělal?“

Zvednu ruce, jako bych se chtěl vzdát. „Nejde o to, co jsem jí udělal.“

Postaví se a vyrazí kupředu. Zavrtí hlavou. „Jen ji nepokoušej, Bene. Budeš toho litovat.“

A sakra. To pro mě bude těžké, vzhledem k tomu, že škádlení mi jde nejlíp. Kromě toho jí dlužím za to, že mě ani nenechala vysprchovat v mé vlastní koupelně. „Hele,“ zavolám a zeptám se za chodu: „A co jsi jí udělal ty, že je na tebe tak naštvaná?“

Zpomalí. Poslouchám, jak těžce oddechuje, a když se otočí, má ve tváři provinilý výraz. „Řekl jsem něco hloupého o jejím otci.“

Kapitola 7

REESE

„Měla byste vyzkoušet ten limetkový. Jsme jím proslulí,“ navrhne servírka s úsměvem a položí přede mě porci čokoládového koláče s pekanovými ořechy.

„Budu na to myslet,“ odpovím tak, jak jsem odpověděla už tisíckrát, a hltám pohledem netknuté půlky pekanových ořechů, které zdobí vršek. Není snadné najít přesně tenhle koláč. Jasně, všichni mají v menu koláč s pekanovými ořechy. Jenže je to právě ta čokoláda, která ho dělá unikátním. Proto jsem začala před šesti měsíci chodit do Bayside Café. Jack nezapomněl na mou posedlost právě touto chutí a zavedl mě sem. Tohle místo se okamžitě stalo mým útočištěm.

A od té doby, co jsem nastoupila do firmy – která je odsud jen pár bloků – sem chodím několikrát týdně. Kavárna se pyšní krásnou terasou u vody a je vybavená stoly z týkového dřeva a slunečníky v barvě královské modři. Všude jsou palmy a rostliny nejrůznějších velikostí, takže se cítíte skoro jako v džungli, kde se můžete schovat. Přesně tohle plánuju na večer, kdy mi bude dělat společnost křížovka v novinách a učebnice práva.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pátá cesta k pádu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.