Přeložil:

JAN LUSK

Tato kniha je literární fikce.

Leo Kessler: Pro trochu slávy

Vydání první

Copyright © Charles Whiting 2014

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2015 jako svou 1975. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Some Desperate Glory, vydal a editoval Benjamin Lindley, Bootham, York, Anglie v roce 2014

www.benjaminlindley.co.uk

Český překlad © 2015 Jan Lusk

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektor Oldřich Šetrný

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0256-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0257-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Leo Kessler

Pro trochu slávy

Poslední část z cyklu

Z historie pluku SS Wotan

Předmluva

Nemocný a na cestách mezi nemocnicemi v Německu a v Anglii, s amputovanou nohou a starý, bych tuto knihu nedokončil bez nezištné pomoci jediné osoby – mé ženy Gill. Tuto knihu věnuji jí.

Charles Whiting

Úvod

Hrozný Eifel

V létě je oblast Německa na hranicích s Belgií a Lucemburskem docela příjemné místo. Kvetoucí louky, nekonečné borové lesy. Říká se, že Eifel je ta odlehlá divoká krajina, která má víc stromů než obyvatel. Ti znalí ji považují za ideální místo pro dovolenou, kde můžete v klidu odpočívat a uniknout z hektického života okolních velkoměst – Lutychu, Kolína a Lucemburku.

Na podzim jako by se všechno změnilo – k horšímu. Prší a tento jemný déšť se vám vsakuje až do kostí. Louky se promění v bažiny. Nádherné růže v truhlících za oknem zvadnou a odumřou. Přes noc se celá krajina stane „hrozným Eifelem“. Tak ho nazývali američtí vojáci, kteří zde měli souzeno zemřít mladí. Náhle jako byste si uvědomili zamazané škrábance po střepinách a plechové střechy na starších domech vyrobené z rozklepaných dělostřeleckých nábojnic. Zemina se odplaví a odhalí, že hrbolky v krajině jsou vlastně bunkry Siegfriedovy linie. Ostnatý drát, kde kdysi muži na obou stranách, útočníci i obránci, umírali po tuctech. Kus země měřený v yardech. A někdy staré strašidelné věci – kostry mužů zabitých před šedesáti lety. To pak přijedou „havrani“, aby nešťastníka se všemi poctami pohřbili na americkém vojenském hřbitově Hamm v Lucemburku. Americká armáda dodnes nepohřbívá své mrtvé na nepřátelské půdě.

Ti, kteří přežili tenhle stroj smrti – a je jich každým rokem méně – se znovu a znovu vracejí coby shrbení starci ve vojenských čepicích. Anebo, pokud jsou to Němci, s prostým, sotva viditelným odznakem na saku. Prohráli válku, proto musejí být diskrétní.

Přátelé i nepřátelé však vypadají zmateně, trochu vykolejeně, jako by nemohli přijít na to, k čemu to všechno bylo. Mělo jejich beznadějné hrdinství cenu? Pak navštíví hřbitov, spatří znak své staré jednotky – krvavý kýbl 28. divize, snítku břečťanu 4. divize, dvojité A 82. divize – a rozpláčou se. Náhle si uvědomí, že jejich padlí kamarádi a ztracené mládí pro ně znamenají víc než jejich ženy a děti.

Také si vzpomenou, že každý metr postupu je stál jednoho mrtvého. Ale proč?

V celé krvavé historii téhle pětiměsíční bitvy, během níž utrpěla americká armáda větší ztráty než během pěti let vietnamské války, se vyjímá jediný jasný bod – zářný příklad, který snad omluví tato bezúčelná jatka – obě znepřátelené strany se společně snažily zabránit hromadné popravě nevinných žen.

Je to chvályhodný příběh, který obě strany z vlastních důvodů tají. Je třeba ho připomenout, než upadne v zapomnění. Je to příběh o „troše slávy“, jak jej už před dávnými lety popsal lord Tennyson:

Děla po pravici,

děla po levici,

děla zaň mířící,

vše palbou hřmělo;

Pod deštěm střepin, střel,

kůň s jezdcem k zemi šel,

kdo chrabře dřív se bil

proniknuv do pekel,

co málo z výpravy

z šesti set zbylo.

Kdy zbledne sláva snad,

úžasný za výpad!?

Svět upoutalo.

Hold, smělých fúrii!

Hold, kavalerii!

Dech šest set vzalo!

Charles Whiting, Bifburg, Eifel, podzim 2006

Český překlad básně Alfreda Tennysona

THE CHARGE OF THE LIGHT BRIGADE

Václav ZJ Pinkava, zdroj vzjp.cz, pozn. překl.

KNIHA 1 – 1944/1942

Ať bubny víří a polnice zní,

vykliďte ulice, Wotan přichází.

Ocel je naší zbraní,

krev naším údělem,

Wotan při sobě drží,

neb smrt je naším osudem…

pochodová píseň pluku SS Wotan, podzim 1944

Kapitola 1

Poslední obrana

„Sráči rybízový!“ zařval scharführer Schulze s tváří cihlově rudou vztekem. „Pitomý hulibrci.“ Nad německým údolím se znovu rozezněl hrubý hlas zdrsnělý levným chlastem. „Vy psi, copak chcete žít věčně?“

„Buzeranti,“ přidal se ke kamarádovi hlas rottenführera Matze. „Můj kamarád Schulze ví, co je pro vás nejlepší, vy červi. Vraťte se a bojujte!“ Ale prchající vojáci se nevraceli. Na své výkřiky nedostal odpověď.

Schulzeho muži už nedokázali dál bojovat. Američtí vojáci zaplavili obě strany hranice, valili se z Belgie do Německa a ignorovali přitom betonová opevnění Siegfriedovy linie. Vítězoslavní Yankeeové byli tak šťastní, že tehdy někteří z nich hulákali populární anglickou píseň: „Pověsíme si prádlo na Siegriedovu linii.“

„Jo, a taky všechny ty posraný spodky,“ křikl Schulze cynicky. Ale jedna věc byla velkému rudolícímu poddůstojníkovi jasná. Muži Wehrmachtu, přeživší z rozdrcené 15. německé armády ve Francii, nebyli připravení se zastavit a bránit Siegfriedovu linii. Prchali a vypadalo to, že budou prchat až za poslední hlavní obrannou bariéru – řeku Rýn. Scharführer Schulze si se zaklením sundal otlučenou helmu a hodil ji na zem.

„Himmel, Arsch und Wolkenbruch. Co to je za bandu papírovejch vojáčků,“ křikl na Kuna von Dodenburga, velitele Wotanu. „Co se stalo s německou armádou?“

V poslední době si von Dodenburg sám často kladl tutéž otázku. Během spojenecké invaze byla elitní jednotka Wotan zničena. Spojenecké tanky a letadla jim nedopřály chvilku klidu. Denně vyhlazovaly stovky, později tisíce mladých dobrovolníků SS. Některým plukům teď veleli obyčejní vojíni. Během posledního měsíce se snížila síla 12. divize SS Hitlerjugend z 22 000 mužů na sotva pluk.

Během toho hrozného léta roku 1944 byla německá armáda ve Francii prakticky zničena. Nyní se očekávalo, že poražení přeživší budou bránit Říši proti ohromným nepřátelským formacím. Scharführer Schulze trefně poznamenal, když se svezl do zákopu a tam si bodákem čistil černé nehty: „Kupujte hřebeny, chlapi, nastávají všivý časy.“

Téhož odpoledne, kdy obersturmbannführer von Dodenburg podával hlášení nejvyššímu veliteli na západě, zažíval feldmarschall von Rundstedt stejné pocity jako veterán SS. Von Dodenburgův žulově tvrdý obličej nevyzařoval nic, ale stejně jako scharführera Schulzeho ho značně znepokojovala situace na německé hranici.

Strnule stál v pozoru a hlásil stárnoucímu polnímu maršálovi: „Excelence, situace je strašná. Američané postupují všude podél belgicko-německé hranice. Je zřejmé, co je jejich cílem.“

Feldmarschall von Rundstedt to dořekl za něj. Lokl si vyzrálého koňaku, který pečlivě vybral, a prohlásil: „Řeka Rýn, von Dodenburgu. To je poslední přirozená bariéra Německa.“

Von Dodenburg přikývl. „Přesně, excelence. Jakmile Američané dosáhnou Rýna, je s námi konec. Už nemáme muže ani možnosti.“ V zoufalství mu klesla ramena jako člověku, který je na konci svých sil. Von Rundstedt se znovu napil.

„Něco musíme udělat, von Dodenburgu.“ Hlas mu ztvrdl. „Každý muž, žena, dokonce i dítě musí zastavit nepřítele postupujícího k řece.“

Mladý důstojník SS neodpověděl. Přemýšlel, odkud získají nové zdroje. Proto zůstal potichu a nechal mluvit polního maršála.

Von Rundstedt nepotřeboval pobízet, ačkoliv už necítil žádnou naději. Byl loajálním Němcem a měl připravené řešení – prostředky na záchranu Německa. Zíral do mapy.

„Bitburg.“ Prstem ukázal na hlavní město oblasti. „Bitburg je centrum místní silniční a železniční sítě. Jestli Američany zastavíte u Bitburgu, von Dodenburgu, zablokujeme všechny vstupy do Říše. To, co potřebujeme, je silný opěrný bod – velká pevnost nebo opevnění, které bude dominovat silničnímu a železničnímu systému. S tím můžeme postup Američanů zastavit.“

Von Dodenburg na chvilku zvažoval plán polního maršála. Mohlo by to fungovat. Přerušil tíživé ticho.

„Ale kde, pane? Kde najdeme tak silný bod, který by dominoval celé oblasti?“

Von Rundstedt chvilku přemýšlel. „Necháme to na kapitánu Kunzem.“ Otočil se k vyššímu štábnímu důstojníkovi a zeptal se: „Kde to bude, Kunze?“

Kunze, švihácký, hladce oholený, elegantně oblečený důstojník, měl odpověď připravenou.

„Schloss Hartmanstein,“ prohlásil. „Ovládá silnici z Bitburgu do Wittlichu. Ideální obranná pozice. Nalevo od něj leží Westerbach a napravo řeka Mins s vysokým terénem po levé i pravé straně.“

Von Dodenburg přikývl, že rozumí. Vzpomněl si na to staré místo z mladých let, kdy byl důstojníkem plným snů, pýchy a víry v národně socialistickou myšlenku.

„Zní to jako to správné místo, kapitáne Kunze,“ pronesl. „Dejte mi všechno, co máte, a my se do toho pustíme.“

„Přesto buďte opatrní,“ upozornil Kunze. „Poslední zprávy naznačují, že zámek obsadila chátra našich vlastních SS. Nejsme si tím však jisti, protože sám přece víte, jak zničující účinek má spojenecká letecká převaha na naši komunikační síť. Nicméně radím vám přiblížit se opatrně.“

Von Dodenburg pokýval hlavou. Spojenecké bombardéry cílily před pozemním postupem na strategické pozice a do německé komunikace v regionu přinášely dezorganizaci a chaos. Feldmarschall von Rundstedt si znovu lokl koňaku.

„Dám vám všechny mladé muže, které seženu. Klidně si tu bandu vezměte – dezertéry, vrahy a zrádce. Každého, kdo udrží pušku a bude z ní střílet.“

Von Dodenburg vstřebával fakta. Bude mít k dispozici zbytky svého pobitého starého Wotanu a trestní prapor nepravděpodobných kandidátů na hrdinskou smrt. Ale musí bojovat. Nejen pro osud Německa, ale možná dokonce i o kontrolu nad tímto zámkem. Přál si, aby měl více odpovědí.

Kapitola 2

Plán je navržen

„Schloss Hartmanstein,“ prohlásil elegantní štábní důstojník, když se von Dodenburg šplhal po cestě. Byla to změť krve a těl. Všude ležela mrtvá těla zvířat i lidí. Tu a tam hořely německé zásobovací vozy a z poničených stromů visely kusy krvavého lidského masa jako podivné šťavnaté ovoce. Jak mu vysvětlil štábní důstojník – první konvoj neměl štěstí. Letka amerických stíhacích bombardérů je zastihla nepřipravené. Nedbale pokrčil rameny. „Rozstříleli je na sračky. Neměli šanci. K zámku se jich dostalo sotva půl tuctu.“ Von Dodenburg teď poprvé zahlédl zámek přes mocný opar bitvy. Tu a tam vyskočily k nebi třešňově červené plameny, následované rachotem výbuchů.

Hartmanstein byl středověký hrad, typický pro tuto oblast. Kdysi ve středověku byl domovem místních baronů. Byl postaven tak, aby se v něm dalo vydržet dlouhé obléhání. S vlastní vodou a zásobami potravin mohli vydržet několik měsíců.

Přesto byl Schloss Hartmanstein jiný. Pro svou pětisetletou historii byl zabudován do německé obranné Siegfriedovy linie. Maršál Vauban a armáda italských inženýrů vybudovali v 18. století moderní hvězdicové opevnění, jež nyní obklopovaly palné věže a spousta ostnatého drátu. Von Dodenburgovu zkušenému oku to připadalo, že by bylo potřeba celého pluku pěchoty, aby pronikl přes obranu hradu. Obrátil se ke svému průvodci.

„Bude to tvrdý oříšek. Jestli se nám ho podaří obsadit, Američané budou muset zaplatit vysokou cenu za jeho znovudobytí.“ Otevřel ústa, aby pokračoval, ale jeho průvodce sykl: „K zemi! Americká letadla.“

Von Dodenburg nepotřeboval pobízet. Nad nimi se ozvalo hučení amerických pozorovacích letounů. Piloti sestoupili níž a hledali svůj cíl. Jako kovoví ptáci obkroužili údolí, zatímco se zvědové schovávali v podrostu. Průvodce počkal, dokud neodlétli, a pak se zvedl. Oprášil si hlínu z elegantní uniformy.

„Existuje jediný způsob, jak se do hradu dostat beze ztrát. A to je pod zemí.“

„Pod zemí,“ zopakoval von Dodenburg se zřejmými pochybami v hlase.

„Ano, pod hradem teče potok a zásobuje ho vodou. S trochou štěstí se ho vy a vaši lidé můžete držet a Američané o vás nebudou vědět.“

Von Dodenburgovi se návrh druhého důstojníka nelíbil, ale uvědomil si, že to může být jediná cesta.

„Řekněte mi podrobnosti.“

Štábní kapitán se usmál. „Mezi druhou a čtvrtou hodinou ráno teď ubývá měsíc. To bude váš čas. Bude dost světla na to, abyste viděli na cestu, ale ne dost jasno na to, aby vás Američani zahlédli. Pak se musíte vypořádat s těmi německými dezertéry, kteří se ukrývají vevnitř. Slyšel jsem, že se starají o celou skupinu vězeňkyň a mají dost kořalky pro celý pluk na celou zimu.“

Scharführer Schulze, který vystupoval jako velitelův bodyguard, se zaujetím vzhlédl. Při zmínce o kořalce a ženách se jeho krví podlité oči najednou rozzářily. Šťouchl do svého kamaráda, rottenführera Matze.

„Ženský a chlast – za to stojí umřít, Matzi.“ Plivl do prachu. „Zatraceně, když jsem měl naposledy ženskou, ojel jsem ji jenom dvakrát.“ Zkřivil obličej. „Přísahám, že při tomhle tempu ze mě bude impotent.“

„Jenom dvakrát?“ Teď to byl Matz, kdo se ušklíbl. „Ty a impotent,“ ušklíbl se. „To těžko.“

Schulze otevřel ústa k pádné odpovědi, ale von Dodenburg ho zarazil.

„Dost toho tlachání, vy dva mizerové,“ vyštěkl. „Kdyby vás slyšel Führer v Berlíně, jak mluvíte.“ Posunul si samopal výš, aby byl připraven k akci. „Dobrá, jdeme na to. Před svítáním chceme být v hradu. Pohněte zadkama. Jdeme!“

A šli.

Té noci bylo chladno. Zvědové dupali po zmrzlé zemi. Dech se srážel ve velké obláčky. Dole se jako stříbrný had leskl potok, který protékal pod hradem. Jeho okraj zdobily hospodářské budovy. Ačkoli na sobě měli veškeré oblečení, třásli se, jako by je zachvátila tropická horečka. Von Dodenburg spolu s nimi pečlivě pozoroval oblast před sebou kvůli případnému nebezpečí, ale všude panovalo ticho. Vypadalo to, jako by byli posledními živými lidmi na zemi. Okolo třetí hodiny ranní si von Dodenburg pomyslel, že zaslechl rachocení nákladního automobilu, jaký používají místní rolníci. Napínal uši, ale když už si myslel, že ten zvuk poznal, nějaký osamělý pes, kterého opustil jeho majitel, začal výt na měsíc. Za hodinu a půl vyklouzl měsíc zpoza mraků a zaléval je strašidelným stříbrným světlem. Přišel čas vydat se na hrad.

Zvědové jeden po druhém vklouzli do potoka. Voda byla ledová. Přestože měli tlusté oblečení, pronikl ledový chlad až k jejich kostem. Von Dodenburg kolem sebe slyšel, jak se jeho muži třesou a sténají. Ale jakmile se přiblížili k šedivému bloku středověkého hradu, jejich nářky ustaly. Hrad se zlověstně tyčil nad jejich hlavami a ostré obrysy protínaly noční oblohu, takže nedaleké stodoly vypadaly v porovnání s ním jako miniaturní hračky. Zbraně sevřeli pevněji v rukou, náhle horkých a zpocených. Von Dodenburg v čele nasál noční vzduch. Byl ztěžklý zápachem, který se nepodobal odéru zemědělského hnoje.

„Ty hovna smrděj sladce, obersturm. Přísahal bych, že je to dámskej parfém,“ zavrčel za ním Schulze.

Von Dodenburg svraštil ve tmě čelo. To byl další problém. Proč by měl hrad vonět dámským parfémem? Dříve než stačil pokračovat, přeťalo jeho myšlenky vysoké pronikavé kvílení schmeisseru. Jako mávnutím kouzelného proutku se několik centimetrů od jeho nohou objevil vzorek cákanců. Dřevo z nejbližší stodoly se rozletělo na třísky. Okno se rozbilo a jeho kousky se roztříštily v třpytivé spršce.

„K zemi!“ zavelel von Dodenburg. Při tom stiskl spoušť zbraně. Tmu probodl zlostný červený plamen. Ozvalo se bolestivé zasténání a úder těžkého těla, které dopadlo na zem.

Na okamžik zavládlo ticho a pak z velkého černého hradu nad von Dodenburgem vyšlehly záblesky palby. Bahno na břehu potoka vybuchovalo malými gejzíry po dopadu kulek. Do uší německých vojáků se zařízl zvuk podobný ostrému práskání biče. Ti, kteří se na velitelův povel vrhli do mělké vody, tam sebou chaoticky házeli. Ti rozumnější, kteří skočili na břeh, se teď vraceli zpět do potoka, aby se připojili ke svým kamarádům. Von Dodenburg stál pevně v čele a zkrápěl hrad palbou ze svého samopalu. Po jeho boku stál Schulze, jemuž z brady odkapávala voda.

„Rozsekaj nás na cucky, jestli tady zůstaneme,“ namítl konverzačním tónem, zatímco u boku mu rachotil MP40.

„Vpřed! Na hrad!“ řval von Dodenburg na své muže. Promáčení, zmrzlí vojáci spěchali pod palbou za ním potokem proti proudu. Bitva o Schloss Hartmanstein začala.

„No to se na to vyseru.“ Po bůhvíkolikáté se Schulze rozhlížel po obrovské podzemní místnosti hradu s nahromaděnými americkými zásobami a cigaretami. V jednom rohu hrál stařičký gramofon tradiční německé lidové písně. Von Dodenburgovým mužům trvalo jen půl hodiny dostat se dovnitř, ale Schulze protentokrát propásl skoro celý boj – z tolika chlastu a cigaret na jednom místě se mu zatočila hlava. A pak si všiml rozcuchané ženy v křiklavém prádle sedící vedle gramofonu. V ruce držela sklenku šampaňského a broukala si.

„A kurva,“ prohlásil Schulze. „To je jako volnej večer v místním hampejzu.“ Jeho slova probudila ženu z opileckého snění. Vratkou chůzí se potácela vpřed a malou buclatou pěstí těsně minula jeho tvář. Schulze nedal opilé ženě druhou šanci. Sevřel ruku v pěst a udeřil ji shora do hlavy. To stačilo. Polonahá žena se zapotácela a spadla přímo na hromadu vajec s majonézou. Ta se rozstříkla všude kolem, když žena upadla do bezvědomí a povislá prsa jí vyklouzla ze šněrovačky.

Von Dodenburg s Matzem dusali po schodech dolů do sklepa, zatímco Schulze zapálil to, čemu říkal „americká rakovinná tyčinka“.

„Co se to ksakru děje? Polonahá opilá děvka a chlast a tolik žrádla, že by to stačilo pro celej pluk! O co jsem přišel nahoře?“ procedil koutkem úst.

Jeho velitel potřásl hlavou. „Váš odhad je stejně dobrý jako můj, vy mizero.“ Von Dodenburg si dělal starosti. Zdálo se, že všichni obránci Hartmansteinu jsou ženy – německé ženy. Brutálně vyhlížející stvoření s drsnými obličeji v černých uniformách SS. Některé z těch, které zajali, byly divoké a vzdorné a nevysvětlily jim, co jsou zač. Proč Němky brání údajně americkou pevnost? Dvakrát, když se jich von Dodenburg pokusil zeptat, odpověděly tím, že si odplivly do prachu na podlaze v podzemním sálu. Schulzeho to stálo veškeré úsilí, aby mu zabránil je ve vzteku udeřit.

Nakonec to byla žena, s níž se dohadoval rottenführer Matz, která zvědům vysvětlila, co jsou zač.

„Jsme to nejlepší z ženských SS,“ prohlásila hrdě, a to navzdory monoklu, který jí Matz způsobil. Odvedla je do sklepení hradu, kde našli stovky vězňů. Spousta z nich byly ženy. „Dali jsme týhle chátře přesně to, co si zaslouží. Berlín z nich chce udělat dvojité agenty, my je chceme mrtvé! Nic jiného si ti cizí špioni nezaslouží, a zvlášť ty svině z Rudý kapely. Za svou zradu musí zaplatit!“

„Rudá kapela,“ zopakoval zmateně von Dodenburg. „Co je to sakra za jméno, Rudá kapela?“

Kapitola 3

Rudá kapela

O dva roky dříve, než nastal den D a Spojenci se vylodili a postupovali západní Evropou, kapitán Lawson z amerického Úřadu strategických služeb proklouzl přes francouzské hranice z neutrálního Švýcarska. Podařilo se mu to v listopadu 1942 – právě včas, protože Němci už všude přitvrdili v bezpečnosti. Rozhodující fáze války skončila a německá tajná policie pátrala po spojeneckých agentech, zvlášť na Německem okupovaných územích.

A byla tam k dispozici spousta agentů, nedávno naverbovaných do řad americké OSS. Rekrutovali se z řad bývalých misionářů i zlodějů. Nebyli vycvičeni jako špioni, ale byli to zkušení a talentovaní lidé, kteří už výcvik nepotřebovali. Kapitán Lawson byl jedním z nich. Byl to typický vysokoškolský profesor s dobrým vychováním, který kouřil dýmku a nosil anglická tvídová saka s koženými nášivkami. Zkrátka a dobře, byl to příjemný mladý americký kapitán, typický akademik Břečťanové ligy, jehož život se doposud zaměřoval na anglosaská nepravidelná slovesa a historické základy anglosaských kronik. Rozhodně nevypadal na člověka, který by nepřítele uškrtil drátem nebo ho zavraždil klidným úderem do krku. Ale v době, kdy se dostal do Bernu, hlavního velitelství OSS ve Švýcarsku, byl přesně na tohle připravený. Za jeho mírným chováním se skrývala železná vůle.

Jeho šéf, Allen Dulles, byl stejně mírný. Byl to zarputilý muž, který toho moc nenamluvil. Než z něj prezident udělal šéfa OSS v Evropě, býval právníkem. Teď Dulles vysvětloval mladé posile svůj problém.

„Na své straně máme podporu bohatých konzervativců, kteří se bojí, že se Evropa stane rudou. Rusové mají na své straně takzvané intelektuály. My i Rusové využíváme obě skupiny pro účely špionáže.“

Lawson to vyslechl bez většího zájmu. Tyhle řeči už slyšel ve Státech. Dulles si jeho nezájmu všiml. Rychle změnil tón.

„Teď se musíte zeptat, co má tohle společného s vámi, kapitáne,“ řekl ostře. Sám si na otázku odpověděl. „Povím vám to, týká se to Rudé kapely.“

„Rudé kapely, pane?“ otázal se zmateně Lawson. Dulles se zasmál, evidentně potěšen tím, že mladého muže překvapil.

„Co to je? Kapela je v komunistickém žargonu název pro zpravodajskou službu. Slovo ‚rudá‘ mluví samo za sebe. Hovoříme o největší komunistické špionážní organizaci v Evropě.“

„Řekl jste v Evropě, pane?“

„Ano, kapitáne. Rudí mají špiony na všech úrovních od Berlína po Bali. Jsou to vojáci, námořníci, podnikatelé, prostitutky, na koho si jen vzpomenete. Muži a ženy všech profesí, všech zálib a všichni pracují pro toho netvora Stalina v Moskvě.“ Odmlčel se a nechal mladého muže, aby vstřebal všechny informace.

Lawson to udělal. Jeho příjemná mladá tvář vyzařovala překvapení nad hrůzností ruské špionážní organizace. Nakonec promluvil.

„Ale jak se to týká nás, pane? Koneckonců Rusové jsou našimi spojenci.“

Dulles silně potáhl z dýmky. „Pro tuto chvíli to jsou spojenci. Jednoho dne se však obrátí proti nám a pak dojde v Evropě k boji mezi námi a Rusy o to, kdo Evropu ovládne. Rudá kapela sehraje v této bitvě svou roli. Musíme najít jistého radistu – kapelníka informací.“ Dulles se nad vlastním poetickým výrazem usmál. Lawson pozvedl obočí. „Díky němu,“ pokračoval Dulles, „můžeme zjistit, co vědí Rusové o německých záměrech a k čemu se na východě chystají.“

„Ruské záměry, pane?“ otázal se Lawson. Otravovalo ho, že musí klást hloupé otázky.

„Ano, je tu skupina Němců, většinou aristokratů, která stojí proti nacistům. Jestli získáme jejich a ruské informace, můžeme odhadnout, jak se bude válka v Rusku vyvíjet.“ Odmlčel se a úzkostlivě se podíval na dveře, skoro jako by si myslel, že za nimi někdo poslouchá. „Víme o našem malém kapelníkovi informací,“ dodal nakonec, „že – totiž, je to žena. A to je váš úkol, kapitáne Lawsone. Najít tu ženu.“

Kapitola 4

Cesta do neznáma

Lawson nyní cestoval Francií jako švýcarský obchodník specializující se na optické přístroje. Pátrání po Rudé kapele teď odložil. Podnikatelské krytí pečlivě vybral Dulles.

„Němci vyvíjejí nový špičkový tank,“ vysvětloval, „který může překonat ruský T-34.“

Po operaci Barbarossa, invazi do Sovětského svazu, Němci zjistili, že se jejich vlastní tanky Mark IV nemohou ruským obrněncům vyrovnat. Vsadili tedy všechno na vývoj nového vlastního tanku.

„A dovedete si představit proč,“ pokračoval Dulles. „Svůj nový špičkový tank využijí pro hlavní útok, kde se utkají s ruskými T-34. To je důvod, proč se stanete odborníkem na optiku, kapitáne Lawsone.“

Lawson se zasmál. „Všechno, co vím o optice, pane, je, jak funguje mířidlo pěchotní pušky.“ V duchu se proklel, že ze sebe dělá takového hlupáka.

Dulles byl netrpělivý. „Ano, to všechno vím, ale vaším úkolem bude spojit se s těmi, kteří vědí, jak funguje optika tanku. Je to vaše práce, najít někoho takového.“ Pán špionů se cynicky zasmál. „Jste příjemný mladý chlapík. Zahrajete Romea nějaké dobře informované sekretářce. Ta vám dá potřebné informace.“

S tím Lawsona propustil a vybavil ho papíry, které mu umožňovaly žít ve Francii ve městě oceli Méty. Jakmile dorazil do nového domova, všiml si velkého množství německých žen v uniformách. Musely být zapojeny do nějakého důležitého projektu. Proč by tam jinak byly? Lawson dorazil na správné místo pro svůj úkol.

Uniformovaní Němci, muži i ženy, byli všude. Zřejmě se zabývali nějakou důležitou činností. Po několika dnech, které strávil čenicháním, Lawson zjistil, že bývalá továrna na automobily Renault už nevyrábí ty laciné malé předválečné vozy. Místo toho dělají věže nějakého obrovského tanku. Tady, přímo v srdci lotrinského ocelářského a strojírenského průmyslu, vytvářeli Němci stroj, který jim může přinést úspěch na východní frontě.

Francouzští dělníci, kteří dostávali zvláštní příděly a vysoké mzdy, po celý den vyráběli ocelová monstra o hmotnosti až deset tun. Zdálo se, že tlukot srdce Mét zní údery velikých ocelových kladiv, opracovávajících kov na věžích nového mohutného německého tanku. Jednou, když se potloukal kolem továrny, spatřil to monstrum. Bylo obrovské, vzalo mu dech a naprosto předčilo jeho očekávání. Byl to obrovský smrtonosný krab z kalené oceli. Teď poznal, že může překonat jakýkoli nepřátelský tank, včetně oslavovaného sovětského T-34. Ale Lawson nebyl schopen dostat se dál. Pokusil se nabídnout svoje služby jako švýcarský optický expert. Bez úspěchu. Zkoušel uplácet. Opět neměl štěstí. Nakonec použil nejstarší prostředek ze všech – sex. A to zabralo.

Magda von Dornburg byla hlavní sekretářkou, členkou SS a evidentně znala tajemství nového tanku. Byla však i nervózní a bledá. Typická čekanka, které utíká čas.

Na začátku války, jak zjistil, zabil Magdina milého polský ostřelovač. Poté byla zaměstnaná ve vojenském štábu. Očividně tam hledala náhradu – důstojníka z dobré rodiny, který by se s ní oženil a dal jí děti, po kterých tak toužila.

Magda však zklamala i jako milenka i jako zdroj informací. Když se dozvěděl všechno, co mu mohla říct o novém tanku, už z ní nic nedostal. Kromě jedné věci. Němci posílali nové tanky – známé jako Královský tygr – z Mét ne na východ, na ruskou frontu, jak očekával, ale převáželi je po železnici směrem na západ. Proč na západ, ptal se sám sebe? Na západě nebyla žádná německá fronta a na francouzském pobřeží měli Němci silnou obrannou linii čekající, až se Spojenci vylodí ve Francii. To byl problém, který ho pronásledoval, zvlášť když jeho šéf Dulles volal po informacích.

Lawson byl ale evidentně kontrolován německými orgány. Pozvali ho na hrad Konigbourg. Zde se poprvé setkal s tajemným baronem von Fenten-Gerlagch, vedoucím bezpečnosti SS v Alsasku. Gerlagch, obávaný muž, byl jiný, než Lawson čekal. Představoval si německého generála jako vysokého, vychrtlého, arogantního důstojníka SS, kteří teď vládli Evropě. Místo toho vstoupil do velké haly odlehlého horského hradu malý a tlustý člověk, jehož holá lebka se leskla ve slunečním světle pronikajícím vitrážovými okny. Ani bezvadná uniforma generála SS nemohla zakrýt fakt, že ten člověk, který se při chůzi kolébal ze strany na stranu, byl přes své aristokratické jméno úředníkem v uniformě.

„Vítejte na hradě Konigbourg, můj pane,“ pozdravil ho se silným saským přízvukem. Lawson po německém způsobu srazil podpatky. Malý tlustý baron mlaskl v předstíraném podráždění jazykem. „Proč tak formálně, příteli? Bratři v zločinu jako my nesmí dbát na ceremonie, víte.“ Se smíchem popadl Lawsonovu ruku a dloubl ho do žeber, jako by byli dlouholetými přáteli.

Kapitán Lawson znechuceně polkl nad tímto mužem, který vypadal, že se neustále potí. Možná že měl baron špatné svědomí. Lawson už věděl, že je v Alsasku obávaným mužem, metlou místního odporu.

„Takže,“ začal baron. „Název místního hradu můžeme přeložit jako Královský hrad. A královský hrad by měl být dobře zásoben jídlem a pitím!“ Zatleskal buclatýma rukama.

Skoro jako by na tento okamžik čekal za masivními dubovými dveřmi, se okamžitě objevil bíle oděný sluha. Nesl stříbrný podnos s krabicí doutníků a kyblík s ledem a šampaňským.

„Šampus?“ otázal se baron. A aniž by čekal na odpověď, kývl na sluhu, aby láhev otevřel. „Nic nenastartuje den lépe než sklenka dobrého francouzského šampaňského. Prosím, všimněte si nálepky – ze soukromého sklepa barona de Rothschilda. Ach, a nabídněte si doutník. Jsou kubánské.“

„Vy pánové z SS si umíte udělat dobře, Herr Baron.“ Lawson vyvalil oči.

Baron se zašklebil. „Člověk si musí dopřát malou odměnu za ty útrapy během války.“ Počkal, až mu sluha odstřihne konec doutníku. „Samá práce a žádná zábava, to je pro jednoho stejně zlé jako Angláni.“ Pozvedl sklenici k přípitku. „Prost, můj drahý příteli!“

„Prost, Herr Baron,“ prohlásil bez nadšení Lawson. „A jak vám můžu pomoci, Herr Baron?“ odvážil se zeptat.

Baron zaváhal a zdálo se, že je v rozpacích. „Tady začíná to, čemu Francouzi říkají Route des Crêtes.“ Odmlčel se a pak pokračoval. „Můžete se ptát, co to je – tajná cesta přes alsaské hory, postavená během první světové války. Tady vysoko na vrcholcích s námi Francouzi bojovali tajnou válku skoro čtyři roky. Nyní využijeme téhle cesty s vlastní železniční tratí pro tajný úkol.“

Lawson měl nervy napjaté k prasknutí. Konečně se k něčemu dostal. Část baronovy práce spočívala v zajištění bezpečnosti. Bylo zřejmé, že mu šéf SS důvěřuje, ale z jakého důvodu? Baron mu to hned vysvětlil.

„Chystáme se přesunout některé z těch nových tankových věží na západ. Bude to nebezpečná cesta, ale myslím, že nás dobře ochrání muži z Leibstandarte.“ Ukázal na vysokého mladého důstojníka jménem von Dodenburg. Baron se usmál a odhalil ústa plná zlatých zubů. „Vaše práce, můj drahý příteli, bude technická. Pojedeme vysoko ve Vogézách, kde jsou teploty mnohem nižší než v nížině. To bude příležitost pro vás vyzkoušet optiku věže. Až dojde k bitvě v Rusku, nemůžeme čekat, až se zapaří a zabrání našim střelcům ve výhledu. Takže proč míříme na západ a ne na východ do Ruska?“

Lawson zadržel dech. Během toho, co baron mluvil, si sám sobě kladl stejnou znepokojivou otázku. Teď dostal odpověď a neodvažoval se barona von Fenten-Gerlagch přerušovat. Přihrbený muž otevřel ústa, aby se nadechl, ale dřív než stačil promluvit, ozval se od vchodu do velké haly ostrý hlas.

„Kdo je ten pán?“ tázal se hlas. Byl zvyklý dávat rozkazy a ty rozkazy musely být splněny. Lawson i baron se rychle otočili. Stála tam mladá žena, vysoká skoro jako muž, oblečená do černé uniformy SS. Netrpělivě práskala bičem o jezdeckou botu, jako by neměla času nazbyt.

Baron se té ženy evidentně bál. Když si uhladila světlé blond vlasy, ustoupil o krok dozadu.

„Frau von Assleben, moje osobní asistentka,“ představil ji. „Přítelkyně Magdy.“ Zdálo se, že ho to vysvětlení přivedlo do rozpaků, a kapitán Lawson věděl proč. Tahle podivná žena, oblečená jako generál SS, měla zřejmě zvláštní vztah s kapitánovou čekankou.

„Je to lesba,“ vysvětloval Lawson. Jeho šéf Dulles vypadal znepokojeně. Riskovali setkání na břehu jezera Annecy. Bylo to nebezpečné, ale v téhle krizové situaci byl Dulles ochoten riziko podstoupit. Choulil se ve velkém kabátě, bafal ze staré dýmky, zatímco hustě sněžilo. Pohlédl na labutě, zdánlivě zamrzlé uprostřed švýcarského jezera.

„Kapitáne,“ prohlásil Dulles, „tohle se mi nelíbí. Jednáte s dvěma nejchytřejšími bezpečnostními specialisty německého tábora. Jste připravený na toto riziko? Koneckonců baron a ta jeho… lesba mají děsivou pověst. Vyčistili Méty a dolní Vogézy od francouzských maquis. Odboj je oba nenávidí, zvlášť komunisté, kteří operují vysoko v horách. Proč věže převážejí přes Route des Crêtes? Pamatujte si, tady riskujete vlastní krk, kapitáne,“ dodal Dulles zasmušilým hlasem.

„Já nevím, pane,“ pokrčil Lawson rameny a okamžitě litoval, že řekl takovou hloupost. „Ale poslali jste mě do Mét, abych něco zjistil o novém tanku. A stopa teď vede do hor. Musím se chopit šance.“

Dulles zhluboka zabafal z dýmky, těžkého sněhu si nevšímal. Nakonec se rozhodl.

„Dobrá, kapitáne. Jestli jste dost hloupý, abyste se chytil takovéhle šance, pak máte moje svolení. Ale mějte se celou dobu na pozoru. Baronovi a té asistence von Asslebenové nemůžete věřit, to si pamatujte. Jsou jako hadi.“ Odmlčel se, zašátral v kabátě a vylovil malou krabičku. „Vemte si to. Použijte to v případě nouze.“

„Co je to?“ Lawson vypadal zmateně.

„Tohle, Lawsone, je pilulka D. Nesmí vás dostat dřív, než to spolknete.“

Až potom, co Dulles odešel, Lawson pochopil, co znamená písmeno D. Death. Smrt. Pokud se budou věci vyvíjet špatně, Dulles předpokládá, že se zabije.

Kapitola 5

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pro trochu slávy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.