Přeložila:

VERONIKA VOLHEJNOVÁ

Frank Herbert: Božský imperátor Duny

Vydání čtvrté, v Baronetu třetí

Copyright © 1981 by Frank Herbert

Published by arrangement with Ace Books

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1938. publikaci

Přeloženo z anglického originálu God Emperor of Dune

vydaného nakladatelstvím Ace Books, The Berkley Publishing Group,

a member of Penguin Putnam Inc., New York, v roce 1987

Český překlad © 2001, 2010, 2015 Veronika Volhejnová

Ilustrace na přebalu © 2010 Karel Řepka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0142-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0143-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Frank Herbert

Božský imperátor Duny

Úryvek z projevu Hadi Benottové, kterým oznámila nálezy u Dár-es-Balátu na planetě Rakis:

Mám nejen to potěšení oznámit vám dnes nález tohoto úžasného archivu, který mimo jiné obsahuje monumentální sbírku rukopisů na riduliánském krystalovém papíře, ale mám také čest předložit vám důkazy o autentičnosti našich objevů a sdělit vám, proč se domníváme, že jsme objevili původní deníky Leta II., Božského imperátora.

Nejprve mi dovolte, abych vám připomněla historický poklad, který všichni známe pod jménem Ukradené deníky, ty svazky prokazatelně historického původu, které nám po celá staletí poskytovaly neocenitelnou pomoc při poznávání našich předků. Jak všichni víte, byly Ukradené deníky rozluštěny Kosmickou gildou, a právě Gildovní klíč byl použit k překladu těchto nově objevených svazků. Nikdo nepopírá starobylost Gildovního klíče a přitom jedině ten je schopen svazky přeložit.

Za druhé, tyto svazky byly vytištěny iksanským diktatelem skutečně starobylé výroby. Ukradené deníky nás nenechávají na pochybách, že tuto metodu skutečně používal Leto II., aby zaznamenal svá historická pozorování.

Za třetí, a domníváme se, že tato skutečnost je ve vztahu k deníkům jako takovým stejně příznačná, je tu samotné uložení písemností. Archiv, v němž odpočívaly tyto deníky, je nepochybně iksanský výrobek tak primitivní a přitom úžasné konstrukce, že nepochybně vrhne nové světlo na historickou epochu zvanou „Rozptyl“. Jak se dalo očekávat, bylo skladiště neviditelné. Bylo pohřbeno mnohem hlouběji, než jsme podle mýtů a Ústní historie očekávali, a vydávalo a pohlcovalo záření tak, aby simulovalo přirozený charakter svého okolí. Tyto mechanické mimikry nejsou samy o sobě překvapující. Co ovšem naše inženýry udivilo, je fakt, že toto všechno bylo provedeno jen těmi nejzákladnějšími a vpravdě primitivními mechanickými prostředky.

Vidím, že někteří z vás jsou tím stejně vzrušeni, jako jsme byli my. Jsme přesvědčeni, že se díváme na první Iksanskou kouli, na neprostor, z nějž se vyvinula všechna další podobná zařízení. Jsme přesvědčeni, že není-li skutečně první, musí být jedna z prvních, a že je založena na stejných principech jako ta první.

Dovolte mi uspokojit vaši zjevnou zvědavost a ujistit vás, že vás za chvíli pozveme na krátkou prohlídku archivu. Požádáme vás jen o to, abyste uvnitř skladu zachovávali ticho, protože naši inženýři a další odborníci stále pracují na odkrytí jeho záhad.

A tím se dostáváme ke čtvrtému bodu, který může být vrcholem našich objevů. S těžko popsatelnými pocity vám předkládám ještě jeden objev z této lokality – totiž skutečné hlasové záznamy, které podle označení nahrál Leto II. hlasem svého otce Paula Muad’Diba. Protože v benegesseritských archivech jsou uloženy autorizované záznamy hlasu Božského imperátora, poslali jsme Sesterstvu vzorky našich nahrávek, které byly všechny provedeny starodávným mikrobublinkovým systémem, s formální žádostí o provedení srovnávacího testu. Nepochybujeme o tom, že se pravost záznamů potvrdí.

Teď prosím věnujte pozornost přeloženým úryvkům, které jste dostali při vstupu. Dovolte mi, abych se při této příležitosti omluvila za jejich váhu. Slyšela jsem, jak o ní někteří z vás vtipkovali. Použili jsme obyčejný papír z praktického důvodu – totiž že je levný. Původní knihy jsou psány symboly tak malými, že je nutno, abychom je podstatně zvětšili, než se dají číst. Je třeba více než čtyřiceti obyčejných svazků takového typu, jaký máte v ruce, aby se do nich dal přetisknout obsah jediného z originálů na riduliánských krystalech.

Požádám teď o projektor – děkuji. Na obrazovku po vaší levici promítáme část originální stránky. Je z první strany prvního svazku. Náš překlad je na obrazovkách vpravo. Upozorňuji vás na vnitřní důkazy, na poetickou zbytečnost slov stejně jako na význam získaný při překladu. Styl naznačuje osobnost snadno rozpoznatelnou a důslednou. Jsme přesvědčeni, že tato slova mohl napsat jen člověk, který měl přímou zkušenost se zděděnou pamětí, člověk, který se snažil sdělit tento neobyčejný zážitek předchozích životů takovým způsobem, aby je mohli pochopit i ti, kdo tento dar nemají.

Podívejte se nyní na skutečný významový obsah. Všechny údaje souhlasí s tím, co nám historie říká o osobě, o níž jsme přesvědčeni, že jako jediná mohla vytvořit takový záznam.

Teď pro vás máme další překvapení. Dovolila jsem si pozvat známého básníka Rebetha Vreeba, aby k nám přišel na pódium a přečetl z této první strany krátký úryvek našeho překladu. Zjistili jsme, že dokonce i v překladu mají tato slova odlišný charakter, pokud se čtou nahlas. Chceme se s vámi podělit o skutečně neobyčejné kvality, které jsme objevili v těchto svazcích.

Dámy a pánové, vítám mezi námi Rebetha Vreeba.

Z úryvku čteného Rebethem Vreebem:

Ujišťuji vás, že jsem knihou osudu.

Otázky jsou moji nepřátelé. Protože mé otázky vybuchují! Odpovědi skáčou jako poplašené stádo, zatemňují oblohu mých vzpomínek, jimž nelze uniknout. Ani jedna odpověď, ani jediná nestačí.

Jaké úhly pohledu se otevřou, když vstoupím na ta strašlivá pole své minulosti! Jsem odštěpek křemene uzavřený v krabici. Krabice se otáčí a chvěje. Jsem vrhán ze strany na stranu v bouři záhad. A když se krabice otevře, vracím se do současnosti jako cizinec v primitivní zemi.

Pomalu (pomalu, říkám) se znovu učím své jméno.

Ale ne proto, abych poznal sám sebe!

Osoba, která se tak jmenuje, ten Leto, druhý toho jména, nachází ve své mysli jiné hlasy, jiná jména a jiná místa. Ano, slibuji vám (jak to bylo přislíbeno mně), že slyším jen na jediné jméno. Když řeknete „Leto“, odpovím. Umožňuje to má trpělivost, trpělivost a ještě jedna věc:

Já držím nitky!

Všechny mi patří. Stačí mi představit si nějaký námět – řekněme… muži, kteří zemřeli mečem – a mám je i se vší zaschlou krví, všechny obrazy do jediného, všechny steny, všechny škleby nedotčeny.

Radosti mateřství, pomyslím si, a znám všechna lože rodiček. Řady dětských úsměvů a sladké vrkání nových generací. První kroky batolat a první vítězství dětí se předestírají mým zrakům, mohu je sdílet. Obrazy se kupí jeden přes druhý, až nakonec nevidím skoro nic než stejnost a opakování.

„Nech to všechno nedotčeno,“ varuji sám sebe.

Kdo by mohl popřít cenu takových zkušeností, hodnotu znalostí, jimiž posuzuji každý nový okamžik?

Ale to je minulost.

Cožpak to nechápete?

Je to jen minulost!

Dnes ráno jsem se narodil v jurtě na pokraji koňské pastviny v zemi a na planetě, která už neexistuje. Zítra se narodím někde jinde, na jiném místě. Ještě jsem se nerozhodl kde. Ale dnes ráno – ach, to je život! Když se mé oči naučily zaostřit, podíval jsem se na sluneční paprsky a zdupanou trávu a viděl jsem silné lidi vykonávající sladce obyčejné činnosti svých životů. Kam… ach kam se všechna ta síla ztratila?

Ukradené deníky

Tři lidé běžící k severu stíny měsícem osvětleného Zapovězeného lesa byli od sebe vzdáleni skoro půl kilometru. Poslední z nich běžel necelých sto metrů před D-vlky. Už slyšel, jak zvířata funí a poštěkávají samou dychtivostí, jak to dělají, když mají kořist na dohled.

První měsíc stál skoro přímo nad hlavou, v lese bylo poměrně světlo, a ačkoli se to všechno odehrávalo ve vyšších zeměpisných šířkách Arrakis, po žhavém letním dni bylo ještě teplo. Noční proudění vzduchu z Poslední pouště Saríru neslo vůni pryskyřice a vlhké výdechy lesní prsti pod nohama. Občas zkřížil stopu běžců i větřík od Kynesova moře za Sarírem a přivál pachuť soli a ryb.

Bylo žertem osudu, že poslední běžec se jmenoval Ulot, což ve fremenském jazyce znamená „Milovaný tulák“. Ulot byl postavou malý a měl sklon k tloustnutí, což znamenalo, že při tréninku na toto dobrodružství musel kromě toho, co absolvovali ostatní, ještě zhubnout. Ale i když se na tento zoufalý úprk vydal štíhlejší, obličej měl pořád kulatý, velké hnědé oči byly v tom náznaku přílišného tuku zranitelné.

Ulotovi bylo jasné, že už daleko nedoběhne. Lapal po dechu, v krku mu hvízdalo. Občas klopýtl. Ale nezavolal na své společníky. Věděl, že by mu nemohli pomoci. Všichni složili stejnou přísahu, protože věděli, že nemají jinou obranu než staré ctnosti a fremenskou věrnost. Ty zůstaly skutečné, i když všechno ostatní fremenské patřilo dnes do muzea – všechny ty zpráchnivělé obřady naučené od muzejních fremenů.

Fremenská věrnost přiměla Ulota mlčet, ačkoli si plně uvědomoval, že je ztracen. Krásná ukázka starobylých ctností, a vlastně dost žalostná, když žádný z běžců nevěděl o hodnotách, které napodobovali, nic víc, než co se naučili z knih a Ústní historie.

D-vlci běželi těsně za Ulotem, obrovské šedé postavy, v kohoutku skoro tak vysoké jako člověk. Dychtivě skákali a kňučeli, hlavy měli zvednuté a oči upřené na svou kořist, v měsíčním světle dobře viditelnou.

Ulot zachytil levou nohou o kořen a skoro upadl. To mu dodalo novou sílu. Vyrazil prudce vpřed a získal na své pronásledovatele snad celou vlčí délku. Mával rukama. Hlučně dýchal otevřenými ústy.

D-vlci nezměnili tempo. Byly to velké stříbrné stíny, míhající se těžkými zelenými vůněmi lesa. Věděli, že vyhráli. Nebylo to pro ně nic nového.

Ulot znova klopýtl. Zachytil se za stromek a pokračoval v dýchavičném útěku, lapal po dechu, nohy se mu chvěly, jak se bouřily proti těm nárokům. Na další zrychlení už nezbývalo sil.

Jeden z D-vlků, velká samice, nadběhla Ulotovi zleva. Prudce zahnula a skočila mu do cesty. Velké tesáky se zaryly do Ulotova ramene a on zavrávoral, ale nepadl. K lesním vůním se přidal pronikavý pach krve. Menší samec se mu zakousl do pravého boku a Ulot konečně s výkřikem klesl. Smečka se na něj vrhla a jeho křik náhle a se strašlivou konečností umlkl.

D-vlci se nezastavili a nezačali se krmit. Pokračovali v pronásledování. Jejich čenichy pátraly v lesní půdě i v těkavých váncích ve vzduchu, hledaly teplé stopy dvou ještě běžících lidí.

Další běžec v řadě se jmenoval Kwuteg, což bylo na Arrakis staré a vážené jméno, jméno z časů Duny. Jeden z jeho předků býval v síči Tabr Mistrem destilátorů, ale to už byla víc než tři tisíce let stará minulost, v kterou mnozí přestali věřit. Kwuteg běžel dlouhými kroky vysokého, štíhlého těla, které se pro podobnou námahu zdálo dokonale přizpůsobené. Dlouhé černé vlasy mu vlály a odhalovaly orlí rysy. Stejně jako jeho společníci měl na sobě černý běžecký oblek z hustě pletené bavlny. Ten odhaloval práci jeho hýždí a šlachovitých stehen, hluboký a pravidelný rytmus dechu. Jen jeho tempo, které bylo na Kwutega viditelně pomalé, prozrazovalo, že si poranil pravé koleno při zlézání té umělé propasti, která chránila Citadelu, pevnost Božského imperátora v Saríru.

Kwuteg slyšel Ulotovy výkřiky, vzápětí náhlé a hrozivé ticho a pak nové poštěkávání pronásledujících
D-vlků. Snažil se zahnat obrázek dalšího přítele, kterého zabili Letovi obludní strážci, ale představivost byla silnější. Kwuteg v duchu proklel tyrana, ale neplýtval dechem na to, aby kletbu vyslovil. Ještě zbývala šance, že se mu podaří dosáhnout útočiště řeky Idaho. Kwuteg věděl, co si o něm myslí jeho přátelé – dokonce i Siona. Vždycky byl znám jako konzervativec. Už jako dítě si šetřil energii až na chvíli, kdy ji mohl nejlépe uplatnit, hromadil si rezervy jako lakomec.

Bez ohledu na zraněné koleno zvýšil rychlost. Věděl, že řeka je blízko. Jeho zranění už překonalo fázi utrpení, byl to teď stálý plamen, který naplňoval palčivostí celou nohu a bok. Kwuteg věděl, kolik vydrží. Věděl také, že Siona bude skoro u vody. Ona byla nejrychlejší běžkyní z nich ze všech, ona nesla zapečetěný balíček a v něm věci, které ukradli z pevnosti v Saríru. Kwuteg se při běhu soustředil na ten balíček.

Zachraň to, Siono! Znič ho tím!

Kwutegovi proniklo do vědomí dychtivé kňučení D-vlků. Byli příliš blízko. V té chvíli pochopil, že neunikne.

Ale Siona musí uniknout!

Riskoval pohled zpátky a uviděl, že jeden z vlků se k němu blíží ze strany a chce mu odříznout cestu. Uvědomil si, jaký mají plán útoku. Když vlk blížící se ze strany skočil, Kwuteg skočil také. Mezi ním a smečkou byl teď strom. Nejbližšímu vlkovi se vyhnul, popadl ho oběma rukama za zadní nohu, a aniž by se zastavil, rozehnal se chyceným vlkem jako cepem, až ostatní uskočili. Když zjistil, že ten tvor není tak těžký, jak čekal, jeho tělo se skoro zaradovalo nad tou změnou pohybu. Mával svým živým kyjem po útočnících v dervišském tanci a srazil dva z nich s rozbitými lebkami k zemi. Ale nemohl se bránit na všechny strany. Štíhlý samec se mu vrhl na záda a povalil ho na strom. Kwuteg pustil svůj kyj.

„Běž!“ vykřikl.

Smečka se na něj vrhla. Kwuteg chytil do zubů hrdlo štíhlého samce a hryzl s poslední špetkou zoufalé síly, která mu ještě zbyla. Do obličeje mu vystříkla vlčí krev, oslepila ho. Kwuteg se odkutálel, aniž věděl kam, a popadl dalšího vlka. Část smečky se změnila ve štěkající, zmateně skákající dav, někteří se obraceli proti vlastním zraněným. Ale většina se dál soustřeďovala na kořist. Zuby rvaly Kwutegovi hrdlo z obou stran.

Siona také uslyšela Ulotovy výkřiky a pak nezaměnitelné ticho následované poštěkáváním smečky, jež se pustila do dalšího pronásledování. Naplnil ji takový hněv, až měla pocit, že vybuchne. Ulota k tomuhle dobrodružství přizvali pro jeho analytické schopnosti, proto, že dokázal z několika úlomků poskládat celek. Právě Ulot, který vytáhl z batohu nezbytné zvětšovací sklo, prozkoumal ty dva zvláštní svazky, které našli spolu s plány Citadely.

„Myslím, že je to šifra,“ řekl tehdy Ulot.

A Radi, chudák Radi, první z jejich týmu, kdo zemřel… Radi řekl: „Nemůžeme si dovolit tu váhu navíc. Zahoď je.“

Ulot namítal: „Nedůležité věci se takhle neschovávají.“

Kwuteg se přidal k Radimu. „Přišli jsme pro plány Citadely a ty máme. Tohle je moc těžké.“

Ale Siona souhlasila s Ulotem. „Já je ponesu.“

To ukončilo spor.

Chudák Ulot.

Všichni věděli, že je nejhorší běžec týmu. Byl pomalý ve většině věcí, ale jasné uvažování se mu nedalo upřít.

Dá se mu věřit.

Ulotovi se dalo věřit.

Siona ovládla hněv a využila jeho energie k tomu, aby zvýšila rychlost. Kolem ní se v měsíčním světle míhaly stromy. Vstoupila do té bezčasé prázdnoty běhu, kdy už nezbývá nic než pohyby, než tělo, které dělá to, co je naučeno dělat.

Muži ji považovali za krásnou, když běžela. Věděla to. Dlouhé tmavé vlasy měla pevně sepnuté, aby ji nešlehaly při prudkém běhu. Obvinila Kwutega z pošetilosti, když odmítl udělat totéž.

Kde je Kwuteg?

Vlasy neměla stejné jako on: měly tu tmavě hnědou barvu, která se někdy zaměňuje s černou, ale není doopravdy černá; vůbec se nepodobaly Kwutegovým.

Jak už si tak geny občas zahrávají, měla Siona stejné rysy jako jeden z jejích dávno mrtvých předků: jemně oválný obličej a plná ústa, bystré, ostražité oči nad malým nosem. Její tělo léty běhání vyhublo, ale mužům kolem vysílalo silné sexuální signály.

Kde je Kwuteg?

Vlčí smečka utichla, a to ji polekalo. Udělali to tak, než dostali Radiho. Stejné to bylo, když dostali Setuse.

Říkala si, že to ticho může znamenat i něco jiného. Kwuteg byl také tichý… a silný. Zdálo se, že mu zranění příliš neublížilo.

Siona ucítila v prsou bolest, zárodek budoucího lapání po dechu, které z dlouhých kilometrů tréninku tak dobře znala. Pod tenkým černým běžeckým oblekem jí stékal po těle pot. Vysoko na zádech nesla batoh s jeho nedocenitelným obsahem zapečetěným tak, aby do něj nepronikla voda z řeky, která ležela před ní. Myslela na plány Citadely, které tam byly složeny.

Kde Leto schovává svou zásobu koření?

Musí to být někde v Citadele. Musí. Někde v těch plánech bude stopa. Melanž, koření, po němž touží Bene Gesserit, Gilda i jiní… ta cena za to riziko stála.

A ty záhadné svazky. Kwuteg měl v jedné věci pravdu. Riduliánský krystalový papír je těžký. Ale sdílela Ulotovo vzrušení. V těch řádkách šifer je skryto něco důležitého.

V lese za ní se znovu ozvalo vzrušené poštěkávání vlků.

Běž, Kwutegu! Běž!

Teď zahlédla přímo před sebou mezi stromy široký volný pruh lemující řeku Idaho. Zahlédla jasný odraz měsíce na vodě za mýtinou.

Běž, Kwutegu!

Toužila po nějakém zvuku od Kwutega, po jakémkoli zvuku. Z jedenácti, kteří se na tento běh vydali, už zbyli jen dva. Devět jich zaplatilo dobrodružství životem: Radi, Aline, Ulot, Setuse, Inineg, Onemao, Hutye, Memar a Oala.

Siona si v duchu opakovala jejich jména a za každým posílala tichou modlitbu k starým bohům, ne k tyranu Letovi. Nejvíc se modlila k Šaj-hulúdovi.

Modlím se k Šaj-hulúdovi, který žije v písku.

Vtom vyběhla z lesa na pruh posečené trávy u řeky osvětlený měsícem. Přímo před ní, za úzkou stužkou pláže, ji zvala voda. Pláž byla proti olejnatému proudu stříbrná.

Za ní se mezi stromy ozval hlasitý výkřik a ona skoro klopýtla. Nad divokými skřeky vlků rozeznala Kwutegův hlas. Volal na ni beze jména – nezaměnitelný výkřik, jediné slovo, které obsahovalo nespočetné hovory – poselství smrti a života.

„Běž!“

Smečka začala vydávat děsivý, rozčilený štěkot, ale Kwuteg už se neozval. Věděla, že šetří poslední energii svého života.

Zdržuje je, aby mi pomohl uniknout.

Přelétla břeh a vrhla se po hlavě do vody. Voda působila na jejím rozpáleném těle jako ledový šok. Na chvilku ji ochromila a ona sebou zazmítala, vynořila se, snažila se plavat a popadnout dech. Cenný batoh plul a narážel jí do zad.

Řeka Idaho tu nebyla široká, neměla víc než padesát metrů, a tvořila velký oblouk s písčitými výběžky a trčícími kořeny, s převislými břehy plnými rákosu a trávy v místech, kde voda odmítla setrvat v těch přímých liniích, které navrhli Letovi inženýři. Sionu posilovalo vědomí, že D-vlci jsou kondicionováni k tomu, aby se u vody zastavili. Hranice jejich teritoria byly jasně vymezeny – řeka na této straně a pouštní Val na druhé straně. Přesto posledních pár metrů plavala pod vodou a vynořila se teprve ve stínech podemletého břehu. Obrátila se a podívala se zpátky.

Vlčí smečka stála na břehu, kromě jediného, který sešel až dolů k řece. Nakláněl se vpřed a přední tlapy měl skoro ve vodě. Slyšela, jak kňučí.

Siona věděla, že ji vlk viděl. O tom nebylo pochyb. D-vlci byli známi svým ostrým zrakem. Mezi předky Letových lesních hlídačů byli Ostrozrací psi a on sám vlky křížil tak, aby se jejich zrak co nejvíc zlepšoval. Napadlo ji, jestli v tomto případě vlci neprolomí své kondicionování. Kdyby jen jeden vlk na břehu vstoupil do vody, mohli by ho ostatní následovat. Siona zadržela dech. Byla vyčerpaná. Uběhla třicet kilometrů, z toho druhou polovinu s D-vlky v patách.

Vlk u řeky ještě jednou zakňučel a pak vyskočil zpět ke svým společníkům. Na nějaký tichý signál se všichni obrátili a hnali se nazpátek do lesa.

Siona věděla, kam půjdou. D-vlci měli dovoleno sežrat cokoli, co v Zapovězeném lese uloví. Všichni to věděli. Proto vlci v lese byli – jako strážci Saríru.

„Za tohle zaplatíš, Leto,“ zašeptala. Její hlas byl velmi tichý, podobal se nehlučnému šumění vody v rákosí za ní. „Zaplatíš za Ulota, za Kwutega i za všechny ostatní. Zaplatíš!“

Jemně se odstrčila do proudu a plula s ním, dokud nohama nenarazila na mělčinu u úzké pláže. Pomalu vyvlekla unavené tělo z vody a zastavila se, aby zkontrolovala, zda zapečetěný obsah jejího batohu zůstal suchý. Pečeť byla neporušená. Chvíli si ji v měsíčním světle prohlížela, pak pozvedla oči ke stěně lesa na protější straně řeky.

Jakou cenu jsme zaplatili! Deset drahých přátel.

V očích se jí zaleskly slzy, ale měla v sobě krev dávných fremenů a slz bylo málo. To dobrodružství za řekou, přímo přes les, zatímco vlci číhali u severních hranic, pak přes Poslední poušť a přes hradby Citadely – to všechno už v její mysli začalo nabývat podobu snu… dokonce i útěk před vlky, který předvídala, protože bylo jisté, že hlídací smečka narazí na stopy vetřelců a bude čekat… to všechno byl sen. Byla to minulost.

Unikla jsem.

Znova strčila zapečetěný balíček do batohu a připevnila si jej na záda.

Prorazila jsem tvou obranu, Leto.

Siona pak uvažovala o záhadných svazcích. Byla si jistá, že něco v těch šifrovaných řádkách jí otevře cestu k pomstě.

Zničím tě, Leto!

Ne Zničíme tě! To nebyl Sionin styl. Udělá to sama.

Obrátila se a vykročila k sadům za vysekaným břehem řeky. Při chůzi opakovala svou přísahu a dodala k tomu nahlas starou fremenskou formuli, která končila jejím plným jménem: „Siona Ibn Fuad al-Sejefa Atreidová tě proklíná, Leto. Zaplatíš do posledního zrnka prachu!“

Následující řádky pocházejí z překladu svazků objevených u Dár-es-Balátu, pořízeného Hadi Benottovou:

Narodil jsem se jako Leto Atreides II. před více než třemi tisíci standardními lety, počítáno od chvíle, kdy nechávám tisknout tyto stránky. Mým otcem byl Paul Muad’Dib. Mou matkou byla jeho fremenská družka Chani. Babička z matčiny strany byla Farúla, bylinkářka vyhlášená mezi fremeny. Moje babička z otcovy strany byla Jessica, produkt genetického schématu Bene Gesseritu, kterým Sesterstvo hledalo muže, jenž by dokázal sdílet moc benegesseritských Ctihodných matek. Můj dědeček z matčiny strany byl Liet-Kynes, planetolog, který organizoval ekologickou transformaci Arrakis. Můj dědeček z otcovy strany byl ten Atreides, potomek rodu Atreova, který své předky odvozoval přímo od starých Řeků.

Dost už těch rodinných poznámek!

Můj dědeček z otcovy strany zemřel stejně jako tolik dobrých Řeků, když se snažil zabít svého smrtelného nepřítele barona Vladimira Harkonnena. Oba dnes nespokojeně odpočívají v mé zděděné paměti. Dokonce ani můj otec není spokojený. Udělal jsem to, co on se obával udělat, a jeho stín teď musí sdílet následky.

Zlatá stezka to vyžaduje. A co je Zlatá stezka? ptáte se. Je to přežití lidstva, nic víc a nic méně. My, kdo umíme předvídat, my, kdo známe úskalí naší lidské budoucnosti, jsme to vždycky považovali za svou zodpovědnost.

Přežití.

Co si o tom myslíte vy – vaše malé bědy a radosti, dokonce i vaše muka a nadšení – nás málokdy zajímá. Můj otec měl tuto moc. Já ji mám ještě silnější. Můžeme tu a tam nahlédnout za závoj času.

Tato planeta Arrakis, z níž řídím své multigalaktické Impérium, už dávno není tím, čím byla v době, kdy byla známa jako Duna. V té době byla celá planeta jediná poušť. Nyní z ní zbyl jen malý pozůstatek, můj Sarír. Obrovský písečný červ už tu volně nežije a nevytváří melanž. Koření! Duna byla významná jen jako zdroj melanže, jediný zdroj. Jaká pozoruhodná látka! Žádná laboratoř ji nikdy nebyla schopna napodobit. A je to nejcennější látka, jakou kdy lidstvo nalezlo.

Bez melanže, která by zažehla lineární předvídání navigátorů Gildy, překonávají lidé parseky vesmíru jen hlemýždím tempem. Bez melanže nemůže Bene Gesserit získat Mluvčí pravdy ani Ctihodné matky. Bez geriatrického vlivu melanže lidé žijí a umírají podle starodávných měr – ne víc než asi sto let. A dnes se jediné koření uchovává ve skladech Gildy a Bene Gesseritu, několik malých zásob je mezi zbytky velkorodů a pak je tu moje obrovská zásoba, po které všichni horoucně touží. Jak rádi by mě přepadli! Ale netroufnou si. Vědí, že bych raději všechno koření zničil, než abych se ho vzdal.

Ne. Přicházejí s kloboukem v ruce a uctivě mě žádají o melanž. Rozdávám ji za odměnu a odepřu ji za trest. Jak to nenávidí!

Je to moje síla, říkám jim. Je to můj dar.

S ním vytvářím Mír. Zažili už víc než tři tisíce let Letova míru. Je to vynucený klid, který předtím, než jsem nastoupil na trůn, poznalo lidstvo jen na velmi krátkou dobu. Pokud jste to zapomněli, můžete studoval Letův mír znova v těchto mých denících.

Začínám své líčení prvním rokem svého správcovství, v prvních bolestech mé proměny, kdy jsem byl většinou člověk, dokonce i na pohled. Pstruží kůže, kterou jsem přijal (a můj otec odmítl) a která mi dala značně zvětšenou sílu a skutečnou imunitu před obvyklými útoky a před stářím – ta kůže pokrývala postavu viditelně lidskou: dvě nohy, dvě paže, lidský obličej rámovaný srolovanými záhyby pstruha.

Ach, ten obličej! Stále ještě ho mám – tu jedinou lidskou kůži, kterou vystavuji světu. Celý zbytek mého těla zůstává pokryt spojenými těly těch malých písečných stvoření, z nichž se mohou stát obrovští píseční červi.

A také se stanou… jednou.

Často myslím na svou závěrečnou proměnu, na tu nápodobu smrti. Vím, jak se to musí stát, ale nevím, kdy to bude, ani kdo budou ti ostatní hráči. To je ta jediná věc, kterou nemůžu vědět. Vím jen to, jestli Zlatá stezka pokračuje nebo končí. V době, kdy pořizuji záznam těchto slov, Zlatá stezka pokračuje a aspoň s tím jsem spokojený.

Už necítím pstruží panožky, zkoumající mé tělo, objímající vodu mého těla svými placentárními bariérami. Jsme teď doslova jediné tělo, oni – má kůže a já – síla, která tím celkem pohybuje… většinou.

Když toto píšu, dá se tento celek považovat za poměrně velký. Jsem to, co by se dalo nazvat předčerv. Mé tělo je asi sedm metrů dlouhé a má v průměru přes dva metry, většina té délky je složena z prstenců, na jednom konci asi ve výšce člověka je umístěna moje atreidská hlava, paže a ruce (stále ještě rozpoznatelně lidské) těsně pod ní. Mé nohy? No, ty víceméně atrofovaly. Jsou to jen takové ploutvičky a odputovaly na konec mého těla. Celý dohromady vážím asi pět tun. To všechno popisuji proto, že vím, že to bude zajímavé pro historiky.

Jak tu váhu přepravuji? Většinou v Královském voze, který je iksanského původu. Šokuje vás to? Lidé obvykle nenáviděli Iksany a báli se jich ještě víc, než nenáviděli mne. Je lepší zlo, které znáte. A kdo ví, co mohou Iksané vyrobit nebo vynalézt? Kdo to ví?

Já to určitě nevím. Aspoň ne všechno.

Ale chovám vůči Iksanům jisté sympatie. Tak silně věří ve svou technologii, ve svou vědu, ve své stroje. Protože věříme (bez ohledu na obsah), chápeme jeden druhého, Iksané a já. Vyrábějí pro mě mnoho nejrůznějších přístrojů a myslí si, že si tak získávají mou vděčnost. Ta slova, která právě teď čtete, byla vytištěna iksanským zařízením, diktatel se to jmenuje. Když vysílám své myšlenky určitým způsobem, diktatel se aktivuje. Stačí mi myslet tímto způsobem a slova se tisknou na riduliánské krystalové listy jen jednu molekulu silné. Občas nařídím vytisknout kopie na méně trvanlivém materiálu. Dvě z těchto kopií mi právě ukradla Siona.

Není úžasná, moje Siona? Až pochopíte, jak je pro mě důležitá, možná se budete dokonce ptát, jestli bych ji byl nechal skutečně zemřít v tom lese. Nepochybujte o tom. Smrt je velmi osobní věc. Málokdy se jí stavím do cesty. A nikdy v případě, kdy musí být někdo podroben zkoušce, jak je to nezbytné u Siony. Mohl bych ji nechat zemřít v kterékoli fázi. Koneckonců, mohl bych si vychovat nového kandidáta ve velmi krátkém čase – v měřítku mého počítání času.

Přesto Siona fascinuje dokonce i mne. Díval jsem se na ni tam v lese. Sledoval jsem ji svým iksanským přístrojem a uvažoval jsem, proč jsem tohle dobrodružství nepředvídal. Ale Siona je… Siona. Proto jsem také neudělal nic, abych vlky zastavil. To by nebylo bývalo správné. D-vlci jsou jen prodlouženou rukou mého záměru a mým záměrem je stát se největším dravcem, jakého kdy svět poznal.

Deníky Leta II.

Následující krátký dialog pochází z rukopisného zdroje nazvaného „Welbecký zlomek“. Předpokládaným autorem je Siona Atreidová. Účastníky jsou Siona sama a její otec Moneo, který byl (jak nás poučuje historie) majordomem a hlavním poradcem Leta II. Je datován v době, kdy Sioně nebylo ještě dvacet a její otec ji navštívil v jejím pokoji ve Škole Rybích mluvčích ve Slavnostním městě Onnu, jednom z největších měst planety dnes známé jako Rakis. Podle identifikačního listu rukopisu navštívil Moneo tajně svou dceru, aby ji varoval, že riskuje vlastní zkázu.

SIONA: Jak jsi vedle něj dokázal přežít tak dlouho, otče? Zabíjí ty, kdo jsou mu blízcí. Každý to ví.

MONEO: Ne! Mýlíš se. On nikoho nezabíjí.

SIONA: Nemusíš mi o něm lhát.

MONEO: Já to myslím vážně. Nikoho nezabíjí.

SIONA: Tak jak vysvětlíš ty smrti, o kterých se všeobecně ví?

MONEO: To Červ zabíjí. Červ je Bůh. Leto žije v prsou Boha, ale nikoho nezabíjí.

SIONA: Tak jak přežiješ ty?

MONEO: Dokážu rozpoznat Červa. Vidím to v jeho tváři a pohybech. Vím, kdy se blíží Šaj-hulúd.

SIONA: On není Šaj-hulúd!

MONEO: Za fremenských dob tak přece říkali červovi.

SIONA: Četla jsem o tom. Jenže on není Bůh pouště.

MONEO: Buď zticha, ty hloupá! O takových věcech nic nevíš.

SIONA: Vím, že jsi zbabělec.

MONEO: Jak málo toho znáš! Nikdy jsi nestála tam, kde jsem stál já, a neviděla jsi to v jeho očích, v pohybech jeho rukou.

SIONA: A co děláš, když se blíží červ?

MONEO: Odejdu.

SIONA: To je moudré. Zabil už devět Duncanů Idahů, a to jsou jen ti, o kterých to víme jistě.

MONEO: Říkám ti, že nikoho nezabíjí!

SIONA: A jaký je v tom rozdíl? Leto nebo červ – jsou teď jedno tělo.

MONEO: Ale jsou to dvě různé bytosti – Imperátor Leto a Červ, který je Bohem.

SIONA: Ty ses zbláznil!

MONEO: Možná. Ale sloužím Bohu.

Jsem ten nejhorlivější pozorovatel lidí, který kdy žil. Sleduji je uvnitř sebe i vně. Minulost a současnost se ve mně můžou mísit a překrývat. A jak postupuje proměna mého těla, dějí se s mými smysly úžasné věci. Je to, jako bych vnímal všechno ve velkém detailu. Mám extrémně ostrý sluch i zrak a navíc čich, který úžasně rozlišuje. Dokážu vycítit a určit feromony v poměru tři ku milionu. Vím to. Vyzkoušel jsem to. Před mými smysly toho mnoho neukryjete. Myslím, že by vás zděsilo, co dokážu rozlišit jen čichem. Vaše feromony mi řeknou, co děláte a co se chystáte udělat. A gesta a postoj! Jednou jsem půl dne sledoval starce sedícího na lavičce v Arrakénu. Byl to potomek naíba Stilgara v páté generaci a ani o tom nevěděl. Studoval jsem úhel jeho krku, laloky kůže pod bradou, rozpraskané rty a vlhkost kolem nosních dírek, póry za ušima, pramínky šedých vlasů, které mu vyklouzly zpod kápě starobylých filtršatů. Za celou tu dobu si nevšiml, že je sledován. Pche! Stilgar by to poznal za vteřinu nebo dvě. Ale ten stařec prostě jen čekal na někoho, kdo nepřišel. Nakonec se zvedl a odbelhal se pryč. Po všem tom sezení byl celý ztuhlý. Věděl jsem, že už ho živého nikdy neuvidím. Měl už velmi blízko k smrti a bylo jisté, že jeho voda přijde nazmar. Ale na tom už nezáleželo.

Ukradené deníky

Leto tohle místo považoval za nejzajímavější ve vesmíru – to místo, kde očekával příchod svého současného Duncana Idaha. Podle lidských měřítek to byl obrovský prostor, centrum složitých sérií katakomb pod jeho Citadelou. Paprskovitě odtud vedly komory třicet metrů vysoké a dvacet metrů široké, rozbíhaly se jako loukotě kola, v jehož ose teď čekal. Jeho vůz byl umístěn uprostřed místnosti, v kulaté klenuté hale čtyři sta metrů v průměru a sto metrů vysoké v nejvyšším místě, které měl přímo nad sebou.

Ty rozměry ho uklidňovaly.

V Citadele bylo časné odpoledne, ale jediné světlo v téhle komoře pocházelo z několika náhodně proplouvajících, suspenzorem nadnášených lumin naladěných na tmavě oranžovou. Světlo nedosahovalo příliš daleko do loukotí, ale vzpomínky Letovi připomněly přesnou polohu všeho, co v nich bylo – vody, kostí, prachu jeho předků a všech Atreidů, kteří žili a zemřeli od časů Duny. Všichni tam byli – a navíc pár kontejnerů melanže, které měly budit iluzi, že tohle je celá jeho zásoba, kdyby to někdy došlo až tak daleko.

Leto věděl, proč Duncan přichází. Idaho se dozvěděl, že Tleilaxané připravují nového Duncana, dalšího gholu vytvořeného podle zadání Božského imperátora. Tento Duncan se obával, že po skoro šedesáti letech služby má být nahrazen. Zkázu Duncanů vždycky rozpoutalo něco takového. Nedávno si na Leta počkal vyslanec Gildy a varoval ho, že Iksané dodali Duncanovi laserpal.

Leto se zasmál. Gilda je stále výjimečně citlivá na cokoli, co by mohlo ohrozit jejich hubené dodávky koření. Děsila je myšlenka, že Leto je poslední spojovací článek s písečnými červy, kteří vytvořili původní zásoby melanže.

Když umřu někde, kde není voda, nebude už žádné koření – už nikdy.

Toho se Gilda obávala. A jejich historici-účetní je ujistili, že Leto sedí na největší zásobě melanže ve vesmíru. Tato znalost činila z Gildy skoro spolehlivé spojence.

Zatímco Leto čekal, prováděl cvičení rukou a prstů z benegesseritského odkazu. Ruce byly jeho pýchou. Pod šedou membránou pstruží kůže se daly jejich dlouhé články a proti nim postavené palce použít víceméně jako lidské ruce. Skoro neužitečné ploutvičky, které kdysi byly jeho nohama, byly spíš nepohodlné než ostudné. Mohl se plazit, kutálet a vyrážet tělem ohromující rychlostí, ale občas dopadl na ty ploutvičky, a to bolelo.

Co Duncana zdrželo?

Leto si představil, jak ten muž váhá, jak se dívá z okna na vlnící se obzor Saríru. Vzduch se chvěl horkem. Než Leto sestoupil do krypty, viděl na jihozápadě fatu morgánu. Zrcadlo žáru obracelo a odráželo obraz přes písek a ukazovalo mu řadu muzejních fremenů, jak se plahočí kolem Síčového skanzenu pro poučení turistů.

V kryptě bylo chladno; vždycky tu bylo chladno a vždycky pološero. Loukotě tunelů se zvedaly a klesaly jen pozvolna, aby tudy mohl projet Královský vůz. Některé tunely se za falešnými stěnami táhly celé kilometry daleko, byly to chodby, které si Leto s pomocí iksanských nástrojů udělal sám – zásobovací tunely a tajné průchody.

Jak Leto uvažoval o nadcházejícím rozhovoru, začala se v něm vzmáhat nervozita. Tento pocit mu připadal zajímavý, kdysi si ho docela užíval. Leto věděl, že má toho současného Duncana poměrně rád. Ještě v něm zbývala malá zásoba naděje, že ten člověk nadcházející rozhovor přežije. Občas se to stávalo. Bylo málo pravděpodobné, že Duncan představuje smrtelné nebezpečí, i když s malou možností se muselo počítat vždycky. Leto se to pokoušel vysvětlit jednomu z těch dřívějších Duncanů… přímo v téhle místnosti.

„Bude ti asi připadat divné, že já, se svou silou a mocí, můžu mluvit o štěstí a náhodě,“ řekl tehdy Leto.

Duncan se zlobil. „Vy nenecháváte nic náhodě! Já vás znám!“

„Jak naivní! Náhoda je podstatou našeho vesmíru.“

„Ne náhoda! Darebáctví. A vy jste autorem toho darebáctví!“

„Výborně, Duncane! Darebáctví je ta největší rozkoš. Tím, jak se vyrovnáváme s darebáctvím, zdokonalujeme tvořivost.“

„Vy už nejste ani člověk!“ Ach, jak ten Duncan zuřil.

Leto si uvědomil, že ho to obvinění podráždilo, asi jako zrníčko písku v oku. Držel se zbytků svého kdysi lidského já nepopiratelně vztekle, i když doopravdy zlobit se nemohl – nejvýš dokázal být podrážděn.

„Z tvého života se stalo klišé,“ obvinil ho Leto.

A v té chvíli Duncan vytáhl ze záhybů svého roucha malou výbušninu. Jaké překvapení!

Leto miloval překvapení, i ta ošklivá.

Tohle je něco, co jsem nepředpokládal! A řekl to Duncanovi, který tam stál podivně nerozhodně ve chvíli, kdy se od něj bezpodmínečně vyžadovalo rozhodnutí.

„Tohle vás může zabít,“ řekl Duncan.

„Je mi líto, Duncane. Jen by mě to trochu zranilo, nic víc.“

„Ale říkal jste, že jste to nepředpokládal!“ Duncanovi zaskřípal hlas.

„Duncane, Duncane, absolutní předvídání se pro mě rovná smrti. Jak je smrt nevýslovně nudná!“

Duncan se v posledním okamžiku pokusil odhodit výbušninu stranou, ale materiál byl nestabilní a vybuchl příliš brzo. Duncan zemřel. Nevadí – Tleilaxané ve svých nádržích vždycky měli jiného.

Jedna ze vznášejících se lumin nad jeho hlavou se rozblikala. Zmocnilo se ho vzrušení. Moneův signál! Věrný Moneo upozorňoval svého Božského imperátora, že Duncan sestupuje do krypty.

Dveře k osobnímu výtahu mezi dvěma chodbami v severozápadním oblouku se otevřely. Vyšel z nich Duncan, na tu dálku malá postavička, ale Letovy oči rozeznaly každý drobný detail – záhyb na lokti uniformy, který mu řekl, že se Idaho někde opíral s bradou v dlani. Ano, na bradě měl ještě stopu ruky. Duncanův pach ho předešel: ten člověk byl plný adrenalinu.

Zatímco Duncan se blížil, Leto mlčel a sledoval detaily. Duncan stále ještě kráčel jako mladík, i když měl už za sebou tak dlouhou službu. Za to mohl děkovat minimálním dávkám koření. Měl na sobě starou atreidskou černou uniformu se zlatým sokolem na levé straně prsou. Zajímavé prohlášení: „Sloužím starým Atreidům!“ Vlasy měl stále ještě černé jako čapku z perziánu, jeho rysy byly jako vytesané do kamene, ostré, s vysokými lícními kostmi.

Tleilaxané dělají své gholy dobře, pomyslel si Leto.

Duncan nesl tenkou aktovku tkanou z tmavohnědých vláken, jakou už nosil řadu let. Obvykle obsahovala materiály, na kterých zakládal své zprávy, ale dnes se nadouvala nějakou větší váhou.

Iksanský laserpal.

Idaho při chůzi nespouštěl oči z Letovy tváře. Ta tvář zůstala znepokojivě atreidská, hubené rysy s modromodrýma očima, jejichž pohled nervózní lidé pociťovali jako fyzický vpád. Vyhlížely z hloubi šedé kápě pstruží kůže, která, jak Idaho věděl, se mohla ve zlomku vteřiny zatáhnout jako ochranný štít – mrknutí tváře, stejně snadné, jako je pro jiné mrknutí oka. Kůže byla v šedavém rámu růžová. Bylo obtížné vyhnout se myšlence, že Letova tvář je něco necudného, poslední připomínka ztraceného lidství uvězněná v něčem cizím.

Idaho se zastavil jen šest kroků od Královského vozu a ani se nepokoušel skrýt své hněvivé odhodlání. Dokonce ani neuvažoval o tom, jestli Leto ví o laserpalu. Tohle Impérium se příliš vzdálilo od atreidské morálky, stalo se neosobním molochem, který na své cestě drtil nevinné. To musí skončit!

„Přišel jsem si s vámi promluvit o Sioně a o jiných věcech,“ řekl Idaho. Přehodil si aktovku tak, aby mohl snadno vytáhnout laserpal.

„No dobrá.“ Letův hlas byl znuděný.

„Jediná Siona unikla, ale má stále ještě základnu vzbouřených společníků.“

„A ty si myslíš, že to nevím?“

„Já znám vaši nebezpečnou shovívavost k povstalcům! Co ale neznám, je obsah toho balíčku, který ukradla.“

„Aha, tohle. Má úplné plány Citadely.“

Z Idaha byl na krátký okamžik znovu Letův velitel stráže, hluboce šokovaný takovým porušením bezpečnosti.

„A vy jste ji s tím nechal uniknout?“

„Ne já, ty.“

Idaho při tom obvinění bolestně zkřivil tvář. Nedávno rozhodnutý assassin v něm znovu nabýval vrchu.

„To je všechno, co sebrala?“ zeptal se Idaho.

„Měl jsem u těch plánů dva svazky, kopie svých deníků. Ukradla je také.“

Idaho studoval Letův nehybný obličej. „Co je v těch záznamech? Občas říkáte, že je to deník, občas že historie.“

„Je to kousek z obojího. Dokonce tomu můžeš říkat učebnice.“

„Vadí vám, že ty svazky vzala?“

Leto si dovolil měkký úsměv, který Idaho přijal jako negativní odpověď. Sáhl přitom do tenké aktovky a Letem projela krátká vlna vzrušení. Bude to zbraň, nebo zpráva? Ačkoli základ jeho těla byl schopen odolávat velmi silnému žáru, věděl Leto, že některé části jsou vůči laserpalům zranitelné, obzvlášť tvář.

Idaho vytáhl z aktovky zprávu, a ještě než z ní začal číst, poznal Leto bezpečně všechny signály. Idaho hledal odpovědi, neposkytoval informace. Chtěl ospravedlnění pro čin, k němuž se už rozhodl.

„Objevili jsme Aliin kult na Giedi Primě,“ řekl Idaho.

Leto mlčel, zatímco Idaho vypočítával detaily. Jak nudné. Leto nechal své myšlenky volně těkat. Uctívači dávno mrtvé sestry jeho otce dnes sloužili jen jako občasné rozptýlení. A Duncanové jeden jako druhý viděli v takové činnosti podzemní hrozbu.

Idaho přestal číst. Jeho agenti byli pečliví, to se jim nedalo upřít. Nudně pečliví.

„To není nic jiného než oživení kultu Isis,“ podotkl Leto. „Moji kněží a kněžky se aspoň pobaví, až budou potlačovat ten kult a jeho stoupence.“

Idaho zavrtěl hlavou, jako by odpovídal na nějaký vnitřní hlas.

„Bene Gesserit o tom kultu věděl,“ řekl.

Tohle Leta zajímalo.

„Sesterstvo mi nikdy neodpustilo, že jsem jim vzal jejich genetický program,“ podotkl.

„To nemá nic společného s genetickým programem.“

Leto skryl lehké pobavení. Duncanové vždycky byli tak citliví na cokoli, co se týkalo genetického programu, ačkoli někteří z nich občas sloužili jako chovní hřebci.

„Aha,“ řekl Leto. „Benegesseriťanky jsou, pravda, trochu šílené, ale šílenství představuje chaotickou zásobárnu překvapení. Některá překvapení mohou mít svou hodnotu.“

„Žádnou hodnotu v tom nevidím.“

„Myslíš, že za tímhle kultem bylo Sesterstvo?“ zeptal se Leto.

„Myslím.“

„Vysvětli mi proč.“

„Byla tam svatyně. Jmenovala se ‚Svatyně krispelu‘.“

„Opravdu?“

„A jejich hlavní kněžka měla titul ‚Strážkyně Jessičina světla‘. To přece něco naznačuje, ne?“

„To je krásné!“ Leto se nesnažil skrýt pobavení.

„Co je na tom krásného?“

„Spojují mou tetu a mou babičku do jediné bohyně.“

Idaho pomalu zavrtěl hlavou. Nerozuměl ničemu.

Leto si dovolil malé vnitřní zastavení, jen takové drobné mrknutí. Jeho babička uvnitř jeho mysli se o ten kult na Giedi Primě nijak zvlášť nezajímala. Žádala ho, aby ochránil její vzpomínky a její identitu.

„A jaký byl podle tebe účel toho kultu?“ zeptal se Leto.

„Zjevný. Konkurenční náboženství, které by podrylo vaši autoritu.“

„To je příliš jednoduché. Ať už je Bene Gesserit jaký je, prosťačky to určitě nejsou.“

Idaho čekal na vysvětlení.

„Chtějí víc koření!“ řekl Leto. „Víc Ctihodných matek.“

„Takže vás znepokojují, abyste je vyplatil?“

„Zklamal jsi mě, Duncane.“

Idaho jen zíral na Leta. Ten ze sebe vypravil vzdech, který už jeho nové podobě dávno nebyl vlastní. Duncanové byli obvykle bystřejší, ale Leto předpokládal, že tomuhle zatemnil mozek jeho vlastní tajný plán.

„Vybrali si za svůj domov Giedi Primu,“ řekl Leto. „Co to naznačuje?“

„Byla to Harkonnenská pevnost, ale to už je dávná historie.“

„Tvoje sestra tam zemřela jako oběť Harkonnenů. Je tedy správné, že se v tvé mysli spojují Harkonnenové a Giedi Prima. Proč ses o tom nezmínil dřív?“

„Nepovažoval jsem to za důležité.“

Leto stiskl rty. Zmínka o sestře Duncana znepokojila. Ten člověk rozumem věděl, že je jen posledním z dlouhé řady tělesných replik, produktů tleilaxanských nádrží, vytvořených z původních buněk. Duncan ale nedokázal uniknout svým obnoveným vzpomínkám. Věděl, že ho Atreidové zachránili z harkonnenského zajetí.

A ať už jsem jinak cokoli, myslel si Leto, stále jsem Atreides.

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Idaho.

Leto usoudil, že je třeba zakřičet. A to nahlas: „Harkonnenové shromažďovali koření!“

Idaho o celý krok ucouvl.

Leto pokračoval tišeji: „Na Giedi Primě je neobjevená zásoba koření. Sesterstvo se ji snažilo odtamtud dostat a jako zástěrku používalo náboženský kult.“

Idaha to ohromilo. Když byla ta odpověď jednou vyslovena, byla zcela zřejmá.

A mně to uniklo, pomyslel si.

Letův výkřik ho vrhl zpátky do role velitele Královské stráže. Idaho znal ekonomiku Impéria, na nejvyšší míru zjednodušenou: žádné úroky se nepovolovaly; peníze na dřevo. Jediná měna nesla na sobě obraz Letovy tváře v kápi: Božský imperátor. Ale všechno to bylo založeno na koření, na látce, jejíž hodnota, i když už teď obrovská, se stále zvyšovala. Člověk by mohl v příručním zavazadle nést hodnotu celé planety.

„Ovládej peníze a soudy. Lůza ať si vezme to ostatní,“ napadlo Leta. To řekl starý Jacob Broom a Leto slyšel, jak se ten stařec v jeho nitru chechtá. „Věci se zase tolik nezměnily, Jacobe.“

Idaho se zhluboka nadechl. „Měli bychom okamžitě upozornit Úřad víry.“

Leto mlčel.

Idaho to vzal jako pobídku, aby pokračoval, a pustil se do dalších zpráv, ale Leto naslouchal jen zlomkem vědomí. Bylo to jako monitorovací okruh, který jen zaznamenával Idahova slova a činy a občas je zesiloval pro nějakou vnitřní poznámku.

A teď chce mluvit o Tleilaxu.

To je pro tebe nebezpečná půda, Duncane.

Ale pro Leta to otevřelo nový proud úvah.

Ti úskoční Tleilaxané stále ještě produkují mé Duncany z původních buněk. Dělají věc, kterou náboženství zakazuje, a oni i já to víme. Nepovoluji umělé genetické manipulace s lidmi. Ale Tleilaxané se dozvěděli, jak si cením svých Duncanů jako velitelů své stráže. Nemyslím, že tuší, jak mě to zároveň baví. Baví mě, že jméno Idaho teď nese řeka, zatímco dřív to byla hora. Ta hora už neexistuje. Srovnali jsme ji se zemí, když jsme potřebovali materiál na vysoký val, který ohraničuje můj Sarír.

Tleilaxané samozřejmě vědí, že občas připouštím Duncany zpátky do svého vlastního genetického programu. Duncanové představují sílu kříženců, jako voříšci mezi psy… a ještě mnohem víc. Každý oheň musí mít svůj tlumič.

Měl jsem v úmyslu zkřížit tohohle se Sionou, ale to teď už možná nepůjde.

Pche! Říká, že chce, abych „zasáhl“ proti Tleilaxanům. Proč tu otázku nepoloží rovnou? „Chystáte se mě nahradit?“

Jsem v pokušení mu to říct.

Idaho znovu sáhl do tenké aktovky. Letovu zadumanému vědomí to neuniklo.

Laserpal, nebo další zprávy? Jen další zprávy.

Duncan zůstává ostražitý. Nechce se jenom ujistit, že o jeho záměru nic nevím, ale chce další „důkazy“, že si nezasloužím jeho věrnost. Dlouho váhá. Odjakživa byl takový. Mockrát jsem mu řekl, že nepoužiji své schopnosti předvídat k tomu, abych určil okamžik svého odchodu z téhle starobylé podoby. Ale on o tom pochybuje. Vždycky to byl pochybovač.

Tahle jeskynní komora pohlcuje jeho hlas, a nebýt mé citlivosti, maskoval by zdejší zatuchlý vzduch i chemické důkazy jeho strachu. Odsunu jeho hlas z bezprostředního vědomí. Jak nudným se tenhle Duncan stal! Opakuje historii, historii Sioniny vzpoury – a nepochybně chce dodat nějaké osobní kázání ohledně jejího posledního dobrodružství.

„To není obyčejná vzpoura!“ říká.

Tím mě znova probudí! Hlupák! Všechny vzpoury jsou obyčejné a strašlivě nudné. Všechny jako by byly opsány podle jednoho vzoru, jedna se více či méně podobá druhé. Jejich hnací silou je závislost na adrenalinu a touha získat osobní moc. Všichni vzbouřenci jsou tajní aristokraté. Proto je dokážu tak snadno obrátit na svou stranu.

Proč mě ti Duncanové nikdy neposlouchají, když jim to vysvětluji? I s tímhle konkrétním Duncanem jsem tuhle debatu už jednou vedl. Byl to jeden z našich prvních sporů a odehrál se přímo tady v kryptě.

„Umění vlády vyžaduje neodevzdat nikdy iniciativu radikálním živlům,“ řekl.

Jak pedantické. Radikálové rostou v každé generaci a nesmí se tomu bránit. To ostatně myslel tím „odevzdat iniciativu“. Chce je rozdrtit, potlačit, ovládat je, předcházet jim. Je sám živoucím důkazem, že mezi policejní myslí a vojenskou myslí je jen velmi malý rozdíl.

Řekl jsem mu: „Radikálů se musíš bát jen tehdy, když se je snažíš potlačit. Musíš jim dokázat, že využiješ to nejlepší, co ti můžou nabídnout.“

„Jsou nebezpeční. Jsou nebezpeční!“ Myslí si, že opakováním vytvoří nějaký druh pravdy.

Pomalu, krok za krokem mu vysvětluji svou metodu, a dokonce se zdá, že poslouchá.

„To je jejich slabost, Duncane. Radikálové vždycky vidí věci v příliš jednoduchých pojmech – černá a bílá, dobro a zlo, oni a my. Tím, že složité věci pojímají takhle, dávají průchod zmatku. Umění vlády, jak ty tomu říkáš, je ovládání chaosu.“

„Nikdo si neporadí s každým překvapením.“

„Překvapení? Kdo mluví o překvapení? Chaos není překvapení. Má své předvídatelné rysy. Zaprvé odstraňuje pořádek a posiluje extrémní prvky.“

„Ale o to se přece radikálové snaží! Snaží se přece otřást řádem, aby se mohli chopit moci!“

„To si myslí, že dělají. Ve skutečnosti vytvářejí nové extrémisty, nové radikály, a pokračují v tom starém procesu.“

„A co radikál, který pochopí složitost věcí a půjde po vás tímhle způsobem?“

„To není radikál. To je soupeř o vůdcovství.“

„Ale co uděláte?“

„Toho můžeš přibrat k vládě, anebo zabít. Tak přece vznikl boj o vůdcovství na té úplně základní úrovni.“

„No dobře, ale co mesiášové?“

„Jako můj otec?“

Duncanovi se ta otázka nelíbí. Ví, že určitým zvláštním způsobem jsem i já svým otcem. Ví, že mohu mluvit hlasem i osobností svého otce, že vzpomínky jsou přesné, neupravované a nelze jim uniknout.

Neochotně odpoví: „No… ano, jestli chcete.“

„Duncane, já jsem jedním z nich a já to vím. Nikdy neexistoval skutečně nesobecký vzbouřenec, jen pokrytci – vědomí pokrytci a nevědomí pokrytci, to nehraje roli.“

To vzbudí v mých zděděných pamětech malé sršní hnízdo. Někteří z nich se nikdy úplně nevzdali víry, že oni a jedině oni měli klíč k řešení všech problémů lidstva. No, v tom jsou stejní jako já. Můžu s nimi soucítit, i když jim dokazuji, že jejich neúspěch je sám o sobě dokladem opaku.

Ovšem jsem nucen je zahnat. Nemá smysl se jimi zaobírat. Vědí, že jsou stěží něco víc než palčivé připomínky… stejně jako tenhle Duncan, který přede mnou stojí s laserpalem…

Velicí bohové! Zamyslel jsem se a on toho využil. Má v ruce laserpal a míří na mou tvář.

„Ty, Duncane? Ty jsi mě také zradil?“

Et tu, Brute?

Každé vlákénko Letova vědomí bylo teď napnuto do krajnosti. Cítil, jak sebou jeho tělo škube. Červí tělo mělo vlastní vůli.

Idaho výsměšně řekl: „Pověz mi, Leto, kolikrát musím splatit dluh věrnosti?“

Leto rozpoznal tu vnitřní otázku: „Kolik mých já už bylo?“ Duncanové to vždycky chtěli vědět. Každý Duncan se ptal – a odpověď je nikdy neuspokojila. Pochybovali.

Leto se zeptal svým nejsmutnějším Muad’Dibovským hlasem: „Copak ty nejsi hrdý na můj obdiv, Duncane? Nikdy tě nenapadlo, co to v tobě je, že si tě přeji neustále mít za společníka, po celá ta staletí?“

„Víš, že jsem pošetilý hlupák!“

„Duncane!“

Hlas rozhněvaného Muad’Diba každým Duncanem spolehlivě otřásl. I když Idaho věděl, že žádná benegesseriťanka nikdy nezvládla sílu Hlasu tak jako Leto, dalo se čekat, že toho hlasu uposlechne. Laserpal se mu v ruce zachvěl.

To stačilo. Leto se prudce skutálel z Královského vozu. Idaho ho nikdy neviděl takhle opustit vůz a ani netušil, že se to může stát. Vyžadovalo to jen dvě věci: aby jeho červí tělo vycítilo bezprostřední nebezpečí a aby on sám to tělo uvolnil. Zbytek už proběhl automaticky a rychlost té akce překvapila dokonce i Leta samotného.

Jeho hlavní starostí byl laserpal. Mohl by mu ošklivě ublížit, ale jen málokdo věděl, jak si jeho předčerví tělo dokáže poradit s žárem.

Leto zasáhl Idaha, ještě když se kutálel, a laserpal uhnul v okamžiku výstřelu. Jedna z těch zbytečných ploutví, které bývaly Letovýma nohama, mu do vědomí vyslala palčivý signál kruté bolesti. Na okamžik nebylo nic než bolest. Ale červí tělo jednalo dál samo a reflexy uvolnily prudký záchvat záškubů. Leto slyšel, jak praskají kosti. Laserpal odlétl daleko po podlaze křečovitým trhnutím Idahovy paže.

Leto se odkutálel z Idaha a připravil se na nový útok, ale nebylo to potřeba. Zraněná ploutev stále bolela a on vycítil, že špička je spálená. Pstruží kůže už to zranění pokryla. Bolest se zmírnila do nepříjemného pulzování.

Idaho se pohnul. Nebylo pochyb, že je smrtelně zraněný. Hruď měl viditelně rozdrcenou. Dýchání mu zjevně působilo muka, ale otevřel oči a podíval se na Leta.

Jak jsou tyhle morální posedlosti vytrvalé! myslel si Leto.

„Siona,“ vyrazil ze sebe Idaho.

Leto viděl, že Duncana v té chvíli opustil život.

Zajímavé, pomyslel si Leto. Bylo by možné, že tenhle Duncan a Siona… Ne! Tenhle Duncan se vždycky s upřímným pohrdáním ušklíbal nad Sioninou pošetilostí.

Leto znovu vylezl na Královský vůz. Tohle bylo o vlásek. Nebylo pochyb, že Idaho mířil na mozek. Leto si byl vždycky vědom, že jeho nohy a ruce jsou zranitelné, ale nikomu neprozradil, že jeho mozek už není přímo spojen s jeho tváří. Dokonce už to ani nebyl mozek lidských rozměrů, ale táhl se v jednotlivých uzlinách celým jeho tělem. To nesvěřil nikomu – jen svým deníkům.

Ach, ty krajiny, které jsem viděl! A ti lidé! Ty daleké toulky fremenů a všech těch ostatních. Dokonce i zpátky do mýtů, na Terru. Ach, ty lekce v astronomii a v intrikách, ta stěhování, ty neuspořádané lety, ty útěky, při nichž tolikrát bolely nohy i plíce, útěky tolika nocemi na tolika kosmických skvrnkách, kde jsme bránili své pomíjivé pozice. Říkám vám, že jsme zázrak – a mé vzpomínky mi nedovolí ani v nejmenším o tom pochybovat.

Ukradené deníky

Žena pracující u maličkého stolku u zdi byla příliš veliká na drobnou židličku, na které seděla. Venku bylo dopoledne, ale v téhle místnůstce bez oken hluboko pod městem Onn svítila jen jediná iluminační koule vysoko v rohu. Byla naladěna do teple žluté barvy, ale její světlo nezahnalo šedou účelovost malé místnosti. Stěny a strop pokrývaly stejné čtverce matně šedého kovu.

Byl tu jen jeden další kus nábytku, úzké lůžko s tenkým slamníkem, pokrytým bezvýraznou šedou dekou. Bylo jasné, že nic z toho nebylo původně určeno pro obyvatelku místnosti.

Měla na sobě tmavomodrou kombinézu, která se jí napínala přes široká ramena, jak se hrbila nad stolem. Lumina osvětlovala nakrátko ostříhané světlé vlasy a pravou stranu její tváře, zdůrazňovala mohutnou hranatou bradu. Brada se pohybovala s bezhlesými slovy a její silné prsty soustředěně tiskly klávesy malé klávesnice na stole. Zacházela se strojem s úctou zrozenou ze strachu, časem přetvořeného v bojácné vzrušení. Dlouhé používání stroje však oba tyto pocity vymazalo.

Jak psala, slova se objevovala na obrazovce skryté v jednom čtverci na zdi, který se odhalil po sklopení stolní desky.

„Siona pokračuje v akcích předpovídajících násilný útok na Vaši svatou osobu,“ psala. „Drží se neochvějně cíle, který si vytkla. Dnes mi řekla, že dá kopie ukradených knih skupinám, jejichž loajalitě k Vám nelze věřit. Jmenovanými příjemci jsou Bene Gesserit, Gilda a Iksané. Říká, že knihy obsahují Vaše šifrovaná slova a že těmito dary hodlá získat překlad Vašich svatých slov.

Pane, nevím, jaká velká odhalení mohou být obsažena v těch stránkách, ale pokud obsahují něco, co by mohlo ohrozit Vaši svatou osobu, snažně Vás prosím, abyste mě zprostil mého slibu poslušnosti vůči Sioně. Nechápu, proč jste mě přiměl tuto přísahu složit, ale obávám se jí.

Zůstávám Vaší oddanou služebnicí, Nayla.“

Židle zavrzala, jak se Nayla narovnala a přemýšlela o svých slovech. V místnosti nastalo téměř absolutní ticho, protože byla velmi dobře izolována. Bylo slyšet jen Naylin lehký dech a vzdálené pulzování strojů, slyšitelné spíš v podlaze než ve vzduchu.

Nayla se dívala na svůj dopis na obrazovce. Byl určen výhradně očím Božského imperátora, ale bylo k němu potřeba víc než svaté pravdomluvnosti. Vyžadoval hlubokou upřímnost, jež ji vyčerpávala. Nakonec kývla a zmáčkla klávesu, která slova zašifruje a připraví je pro odeslání. Sklonila hlavu a v duchu se pomodlila, než znova skryla stůl ve zdi. Věděla, že touto akcí dopis odešle. Bůh osobně implantoval do její hlavy malé zařízení, nechal ji odpřisáhnout mlčení a varoval ji, že může přijít doba, kdy k ní promluví tou věcí v její hlavě. Nikdy to neudělal. Měla podezření, že to zařízení vytvořili Iksané. Vypadalo to na ně. Ale udělal to sám Bůh a ona nemohla zahnat podezření, že v té věci je počítač, že může být zakázána Velkou konvencí.

„Nestvoříš stroj k obrazu mysli člověka!“

Nayla se otřásla. Vstala a odsunula židli na obvyklé místo vedle lůžka. Její těžké, svalnaté tělo napnulo tenké modré oblečení. Bylo v ní něco neochvějně odhodlaného, jako by se soustavně přizpůsobovala velké fyzické síle. Obrátila se k lůžku zády a pečlivě prohlédla místo, kde byl předtím stůl. Byl to teď jen obyčejný kovový panel jako všechny ostatní. Žádné vlákno, žádný vlas, ve štěrbině se nezachytilo nic, co by mohlo prozradit jeho tajemství.

Nayla se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, a vyšla ze dveří pokoje do šedé chodby tlumeně osvětlené bílými, daleko od sebe zavěšenými luminami. Zvuky strojů tu byly hlasitější. Zahnula doleva a za pár minut už byla u Siony v poněkud větší místnosti. Uprostřed stál stůl a na něm byly rozloženy věci ukradené z Citadely. Scénu osvětlovaly dvě stříbřité luminy – Siona seděla u stolu a vedle ní stál asistent jménem Topri.

Nayla Sionu neochotně obdivovala, ale Topri, to byl člověk, který si nezasloužil nic než ostrou nechuť. Byl to nervózní tlustý chlapík s vykulenýma zelenýma očima, rozpláclým nosem a tenkými rty nad rozpolcenou bradou. Topri kvákavě promluvil:

„Podívej se, Naylo! Podívej, co Siona našla mezi stránkami těch dvou knih.“

Nayla zavřela a zamkla jediné dveře do místnosti.

„Moc mluvíš, Topri,“ řekla Nayla. „Jsi žvanil. Jak jsi mohl vědět, že jsem v chodbě sama?“

Topri zbledl. Na tváři se mu usadil rozhněvaně podmračený výraz.

„Bohužel má pravdu,“ přidala se Siona. „Proč myslíš, že jsem chtěla, aby Nayla věděla o mém objevu?“

„Svěřuješ jí přece všechno!“

Siona se obrátila k Nayle. „Víš, proč ti věřím, Naylo?“ Položila tu otázku mdlým hlasem bez emocí.

Nayla potlačila náhlý záchvat strachu. Objevila snad Siona její tajemství?

Zklamala jsem svého Pána?

„Neumíš mi odpovědět?“ naléhala Siona.

„Dala jsem ti někdy příčinu k opačnému názoru?“ odpověděla Nayla otázkou.

„To není dostatečný důvod k důvěře,“ zavrtěla hlavou Siona. „Nic takového jako dokonalost neexistuje – ani u člověka, ani u stroje.“

„Tak proč mi tedy věříš?“

„Tvá slova a tvé činy se vždycky shodují. To je vzácná vlastnost. Například nemáš ráda Topriho a ani se nesnažíš tu nechuť zakrýt.“

Nayla pohlédla na Topriho, který si odkašlal.

„Nevěřím mu,“ kývla Nayla.

Ta slova se jí zrodila v mozku a vyskočila z úst bezmyšlenkovitě. Teprve když je vyslovila, uvědomila si, z čeho její nechuť pramení: Topri by pro osobní zisk zradil kohokoli.

Objevil snad mé tajemství?

Topri se stále ještě mračil, když řekl: „Nehodlám tady jen tak stát a klidně snášet tvoje výpady.“ Obrátil se k odchodu, ale Siona ho gestem zastavila. Topri zaváhal.

„I když mluvíme starými fremenskými slovy a přísaháme si navzájem věrnost, není to to hlavní, co nás spojuje,“ řekla Siona. „Všechno záleží na tom, jak kdo jedná. Jen to beru v úvahu. Rozumíte mi oba?“

Topri automaticky přikývl, ale Nayla zavrtěla hlavou.

Siona se na ni usmála. „Ty nikdy nesouhlasíš s mými rozhodnutími, viď, Naylo?“

„Ne.“ To slovo ze sebe vypravila jen s velkým úsilím.

„A nikdy ses nesnažila skrývat svůj nesouhlas, a přitom mě vždycky poslechneš. Proč?“

„Přísahala jsem.“

„Ale já jsem už říkala, že to nestačí.“

Nayla věděla, že se potí, věděla, že ji to prozrazuje, ale nemohla se pohnout. Co mám dělat? Přísahala jsem Bohu, že budu Sionu poslouchat, ale to jí nemůžu říct.

„Musíš odpovědět na mou otázku,“ naléhala Siona. „Přikazuji ti to.“

Nayla se prudce nadechla. Tohle bylo dilema, kterého se nejvíc bála. Z toho nebylo cesty ven. V duchu se pomodlila a tiše promluvila.

„Přísahala jsem Bohu, že tě poslechnu.“

Siona radostně zatleskala a zasmála se.

„Já to věděla!“

Topri se zahihňal.

„Mlč, Topri,“ okřikla ho Siona. „Nesnažím se tebe něco naučit. Ty nevěříš v nic, dokonce ani v sebe ne.“

„Ale já…“

„Mlč, řekla jsem! Nayla věří. Já věřím. To nás spojuje. Víra.“

Topriho to ohromilo. „Víra? Ty věříš v…“

„Ne v Božského imperátora, ty hlupáku! Věříme ve vyšší sílu, která se vypořádá s tyranem Červem. My jsme ta vyšší síla.“

Nayla se nejistě nadýchla.

„To je v pořádku, Naylo,“ chlácholila ji Siona. „Mně je jedno, odkud bereš svou sílu, pokud věříš.“

Nayla se dokázala usmát, pak už se smála zeširoka. Nikdy ji víc neohromila moudrost jejího Pána. Můžu říct pravdu a ona mému Bohu jen prospěje!

„Pojď, ukážu ti, co jsem našla v těch knihách,“ řekla Siona. Ukázala na několik listů obyčejného papíru na stole. „Byly zastrčené mezi stránkami.“

Nayla obešla stůl a podívala se na ně.

„Nejdřív tohle.“ Siona zvedla předmět, kterého si Nayla nevšimla. Byl to tenký pramínek… a něco, co vypadalo jako…

„Květina?“ zeptala se Nayla.

„Bylo to mezi dvěma listy papíru. Na papíře bylo napsáno tohle.“

Siona se naklonila přes stůl a přečetla: „Pramínek Ghaniminých vlasů s květem primule, který mi jednou přinesla.“

Siona se podívala na Naylu a řekla: „Náš Božský imperátor je sentimentální. To je slabost, kterou bych od něj nečekala.“

„Ghanima?“ zeptala se Nayla.

„Jeho sestra! Vzpomeň si na Ústní historii.“

„Aha… aha, ano. Modlitba ke Ghanimě.“

„A teď si poslechni tohle.“ Siona vzala do ruky další list papíru a četla z něj.

„Písečná pláž, šedá jak mrtvá tvář,

zelený příliv mraky zrcadlí;

stojím na tmavém vlhkém pobřeží,

chladná pěna mi nohy omývá.

Cítím kouř z dřeva naplaveného.“

Siona se znovu podívala na Naylu. „Tohle je označeno jako ‚Slova, která jsem napsal, když mi oznámili Ghaniminu smrt.‘ Co si o tom myslíš?“

„On… on miloval svou sestru.“

„Ano! Je schopen lásky. Ano! Konečně jsme ho dostali.“

Někdy si dopřávám safari, na jaká se nemůže vypravit žádná jiná bytost. Ponořím se do svého nitra po ose vzpomínek. Jako dítě, které vypráví o prázdninovém výletě, se pustím do svého námětu. Řekněme… ženy intelektuálky! Postupuji do hlubin oceánu svých předků. Jsem velká okřídlená ryba v hlubinách. Ústa mého vědomí se otevřou a já je polapím! Občas… občas ulovím určité osobnosti zaznamenané historií. Jaká soukromá radost to je, žít znova život někoho takového, zatímco se vysmívám akademickému předstírání, které se domnívá, že stvořilo životopis.

Ukradené deníky

Moneo sestupoval do krypty smutně odevzdaný. Před povinnostmi, které teď na něj čekaly, nebylo úniku. Božský imperátor bude potřebovat malou chvíli na to, aby želel ztráty dalšího Duncana… ale pak půjde život dál… a dál… a dál…

Výtah tiše sjížděl dolů, jako vždycky s naprostou iksanskou spolehlivostí. Jednou, jen jednou Božský imperátor vykřikl na svého majordoma: „Moneo! Občas mě napadá, jestli i tebe nevyrobili Iksané!“

Moneo ucítil, jak se výtah zastavil. Dveře se otevřely a on vyhlédl do krypty na tmavou siluetu Královského vozu. Nic nenaznačovalo, že si Leto jeho příchodu všiml. Majordom si povzdechl a vykročil na dlouhou cestu přítmím, kde jeho kroky rezonovaly mnohonásobnou ozvěnou. U vozu leželo na podlaze tělo. Tohle nebylo déjà vu. To bylo jen povědomé.

Jednou, v počátcích služby, mu Leto řekl: „Tobě se tohle místo nelíbí, Moneo. Já to vidím.“

„Ne, Pane.“

Moneo bez velké námahy slyšel svůj vlastní hlas, mladší a naivní. A hlas Božského imperátora, jak odpovídá:

„Ty si nemyslíš, že mauzoleum je uklidňující místo, Moneo. Já v něm nacházím zdroj nekonečné síly.“

Moneo si vzpomínal, že tehdy chtěl co nejrychleji změnit téma. „Ano, Pane.“

Leto trval na svém: „Je tady jen několik mých předků. Je tu Muad’Dibova voda. Samozřejmě jsou tu Ghani a Hárk al-Ada, ale to nejsou moji předci. Ne, jestli existuje nějaká skutečná krypta mých předků, jsem to já sám. Tohle jsou většinou Duncanové a produkty mého genetického programu. Ty tu taky jednoho dne budeš.“

Moneo si uvědomil, že mu vzpomínky zpomalily krok. Povzdechl si a znovu přidal. Leto občas dokázal být divoce netrpělivý, ale teď zatím nijak nereagoval. Přesto si Moneo nemyslel, že si jeho příchodu nevšiml.

Leto ležel s očima zavřenýma a jen jeho ostatní smysly zaznamenávaly Moneův pohyb po kryptě. Myšlenky na Sionu zaměstnávaly Letovo vědomí.

Siona je můj zapřisáhlý nepřítel, říkal si. Nepotřebuji Naylina slova, aby mi to potvrdila. Siona je žena činu. Žije na povrchu obrovských energií, které mě naplňují radostnými představami. Nemohu uvažovat o těch živoucích energiích bez pocitu extáze. Jsou pro mě důvodem k životu, ospravedlněním všeho, co jsem kdy udělal… dokonce i mrtvoly tohohle pošetilého Duncana, která tu leží přede mnou.

Uši Letovi řekly, že Moneo ještě nepřešel ani polovinu vzdálenosti ke Královskému vozu. Pohyboval se pomaleji a pomaleji, pak znova přidal.

Jaký dar mi Moneo dal svou dcerou, myslel si Leto. Siona je svěží a cenná. Ona je nová, zatímco já jsem sbírka zastaralého, pozůstatek prokletého, ztraceného, zbloudilého. Jsem těmi číhajícími kousky historie, které se ztratily z dohledu v průběhu celé naší minulosti. Takovou hromadu harampádí si nikdy nikdo nedokázal představit.

V té chvíli Leto nechal defilovat za svýma očima celou svou minulost, aby jeho vnitřní životy viděly, co se stalo v kryptě.

Drobnosti, to je moje!

Ale Siona… Siona je jako čistá tabulka, na které ještě mohou být napsány velké věci.

Chráním tu tabulku s nekonečnou péčí. Připravuji ji a čistím.

Co tím Duncan myslel, když volal její jméno?

Moneo se blížil k vozu pokorně, ale hluboce soustředěn. Božský imperátor přece určitě nespí.

Leto otevřel oči a podíval se dolů na Monea, který se zastavil vedle mrtvoly. Pozorovat majordoma v té chvíli byl pro něj požitek. Moneo měl na sobě bílou atreidskou uniformu bez všech odznaků svého úřadu, což byl jemný náznak. Jeho tvář, skoro stejně známá jako Letova, mu byla dostatečným odznakem. Výraz v jeho klidných rysech se nezměnil. Husté pískové vlasy ležely na hlavě ve dvou stejných uhlazených částech. Hluboko v šedých očích měl ten náznak přímosti, který přicházívá s velkou osobní mocí. Ten pohled měnil jedině v přítomnosti Božského imperátora, a občas ani to ne. Ani jednou se nepodíval na tělo ležící na podlaze krypty.

Když Leto dál mlčel, Moneo si odkašlal a začal: „Jsem smuten, Pane.“

Výborně! myslel si Leto. Ví, že mám kvůli těm Duncanům opravdové výčitky svědomí. Viděl jejich záznamy, viděl jich i dost mrtvých. Ví, že jen devatenáct Duncanů zemřelo tím, co lidé obvykle označují za přirozenou smrt.

„Měl iksanský laserpal,“ vysvětlil Leto.

Moneo zalétl pohledem rovnou ke zbrani ležící vlevo na podlaze krypty, což dokazovalo, že už ji viděl. Znovu se podíval na Leta a přejel pohledem po obrovském těle.

„Jste zraněn, Pane?“

„Nepodstatně.“

„Ale poranil vás.“

„Ty ploutve jsou mi na nic. Během dalších dvou set let zmizí úplně.“

„Zlikviduji Duncanovo tělo osobně, Pane,“ řekl Moneo. „Je někde…“

„Ten kus mého těla, který spálil, je na popel. Necháme ho rozfoukat. Tohle je vhodné místo pro popel.“

„Jak můj Pán poroučí.“

„Než odstraníš tělo, zneškodni ten laserpal a nech ho někde, abych ho mohl předat iksanskému vyslanci. Pokud jde o toho člověka z Gildy, který nás varoval, pošli mu osobně deset gramů koření. A naše kněžky na Giedi Primě by měly být upozorněny, že je tam někde skrytá zásoba melanže, patrně starý harkonnenský kontraband.“

„Co s ním mají udělat, až ho najdou, Pane?“

„Zaplaťte z toho Tleilaxu nového gholu. Zbytek přijde do našich skladů tady v kryptě.“

„Ano, Pane.“ Moneo přijal rozkazy pokývnutím, gestem, které nebylo tak docela poklonou. Očima se setkal s Letovým pohledem.

Leto se usmál. Myslel si: Oba víme, že Moneo neodejde, aniž by se zmínil o tom, co nás oba nejvíc znepokojuje.

„Viděl jsem tu zprávu o Sioně,“ řekl Moneo.

Leto se usmál ještě víc. S Moneem byla v takových chvílích opravdu radost jednat. Jeho slova vyjadřovala mnoho věcí, o kterých spolu nemuseli otevřeně diskutovat. Jeho slova a činy se dokonale shodovaly, netajil se tím, co oba věděli, že totiž i on má špehy všude. Měl samozřejmě starost o svou dceru, ale chtěl, aby bylo jasné, že jeho starost o Božského imperátora zůstává na prvním místě. Protože Moneo prošel stejným vývojem, věděl velmi přesně, jak křehký je Sionin současný osud.

„Copak jsem ji sám nestvořil, Moneo?“ zeptal se Leto. „Copak jsem neurčil její předky i její výchovu?“

„Je to má jediná dcera, mé jediné dítě, Pane.“

„Jistým způsobem mi připomíná Hárk al-Adu,“ řekl Leto. „Z Ghani v ní mnoho není, i když někde přece jen musí být. Třeba se vrací k našim předkům z genetického programu Sesterstva.“

„Proč to říkáte, Pane?“

Leto uvažoval. Potřebuje Moneo vědět, co je na jeho dceři divného? Siona se občas ztrácí z jeho předzvěstných vizí. Zlatá stezka zůstává, ale Siona mizí. A přitom… ona není věštkyně. Je jedinečný jev… a jestli přežije… Leto se rozhodl, že nebude narušovat Moneovu výkonnost zbytečnými informacemi.

„Vzpomeň si na svou vlastní minulost,“ řekl Leto.

„Je to tak, Pane. A ona má takovou sílu, o mnoho větší, než jsem kdy měl já. Ale proto je také nebezpečná.“

„A nechce tě poslechnout,“ dodal Leto.

„Ne, ale mám mezi jejími vzbouřenci svého člověka.“

To bude Topri, myslel si Leto.

Nebylo potřeba věšteb k poznání, že Moneo bude mít někde na místě agenta. Od smrti Sioniny matky si byl Leto stále jistější tím, co Moneo udělá. Naylina podezření ukazovala na Topriho. A Moneo teď odhaloval své obavy a své činy a nabízel je výměnou za další bezpečnost své dcery.

Jaká škoda, že zplodil jen jedno dítě.

„Vzpomeň jsi, jak jsem za podobných okolností jednal s tebou,“ řekl Leto. „Znáš požadavky Zlaté stezky stejně dobře jako já.“

„Ale já jsem byl mladý a pošetilý, Pane.“

„Mladý a ztřeštěný, ale pošetilý nikdy.“

Moneo se při té lichotce napjatě usmál a v myšlenkách se stále víc a víc ubezpečoval, že zná Letovy záměry. Ale ta nebezpečí!

Leto tuto jeho víru ještě podpořil, když řekl: „Víš, jak moc rád mám překvapení.“

To je pravda, myslel si Leto. Moneo to ví. Ale i když mě Siona překvapuje, připomíná mi to, čeho se nejvíc bojím – opakování a nudy, která může zničit Zlatou stezku. Podívej se, jak mě nuda dočasně vydala do Duncanovy moci! Siona je kontrast, podle kterého rozeznávám své nejhlubší obavy. Moneova starost o mě má reálný podklad.

„Můj agent bude dál sledovat její nové společníky, Pane,“ pokračoval Moneo. „Ti se mi nelíbí.“

„Její společníci? Sám jsem měl před dávnou dobou takové společníky.“

„Povstalce, Pane? Vy?“ Monea to upřímně překvapilo.

„Copak jsem už nedokázal, že jsem přítelem povstání?“

„Ale Pane…“

„Chyb naší minulosti je víc, než by sis myslel!“

„Ano, Pane.“ Monea to ohromilo, ale byl pořád zvědavý. A věděl, že Božský imperátor bývá po smrti některého Duncana občas povídavý. „Vy jste musel vidět hodně vzpour, Pane.“

Letovy myšlenky se mimoděk ponořily do vzpomínek vyvolaných těmi slovy.

„Ach, Moneo,“ zamumlal. „Na svých cestách v bludištích předků jsem poznal nesčetná místa a události, které bych nikdy nechtěl vidět opakovaně.“

„Umím si představit vaše vnitřní cesty, Pane.“

„Ne, neumíš. Viděl jsem národy a planety v takových množstvích, že dokonce i v představivosti ztrácejí význam. Ty krajiny, jimiž jsem prošel! Ta kaligrafie cizích cest zahlédnutých z vesmíru a vtisknutých do mého vnitřního zraku! Ty zvětralé sochy soutěsek a skal a galaxií mi vnukly jistotu, že jsem jen moucha.“

„Vy ne, Pane. Vy určitě ne.“

„Méně než moucha! Viděl jsem lidi a jejich neplodné společnosti v tak stejných postaveních, že mě jejich nesmyslnost naplňuje nudou, slyšíš mě?“

„Nechtěl jsem rozhněvat svého Pána,“ řekl Moneo mírně.

„Ty jsi mě nerozhněval. Občas mě podráždíš, nic víc. Neumíš si představit, co jsem viděl – kalífové a mdžídové, rakáhové, rádžové a bašáři, králové a imperátoři, primitové a prezidenti – všechny jsem je viděl. Feudální náčelníky, do jednoho. Každý z nich byl malý farao.“

„Odpusťte mi mou troufalost, Pane.“

„Zatracení Římani!“ vykřikl Leto.

Oslovil v duchu své předky. „Zatracení Římani!“

Jejich smích ho vyhnal z té vnitřní arény.

„Nerozumím, Pane,“ odvážil se Moneo.

„To je pravda. Nerozumíš. Římani šířili tu faraonskou nemoc jako farmáři rozsévající zrna budoucí sklizně – cézary, císaře, cary, imperátory, casery… palatýny… zatracení faraoni!“

„Moje vědomosti neobsahují všechny ty tituly, Pane.“

„Já jsem možná poslední z nich. Modli se, ať je to tak.“

„Jak můj Pán poroučí.“

Leto se na něj zadíval. „My dva jsme vrahové mýtů, Moneo. To je náš společný sen. Ujišťuji tě z těchto svých olympských výšin, že vláda je sdílený mýtus. Když zemře mýtus, zemře i vláda.“

„To jste mě učil, Pane.“

„To armáda, ten lidský stroj, vytvořila náš současný sen, příteli.“

Moneo si odkašlal.

Leto rozeznal drobné náznaky majordomovy netrpělivosti.

Těm slovům o armádách Moneo rozumí. Ví, že to byl bláznivý sen, ta představa, že jsou armády základním nástrojem vlády.

Když Leto dál mlčel, Moneo přešel k laserpalu a sebral ho z chladné podlahy krypty. Začal ho zneškodňovat.

Leto ho sledoval a přemýšlel o tom, že tato drobná scéna v sobě obsahuje podstatu armádních mýtů. Armáda pečovala o technologii, protože moc strojů připadá krátkozrakým tak zřejmá.

Laserpal je jenom zbraň. Ale všechny stroje selžou nebo jsou překonány. Armáda se však stále modlí k takovým věcem – je jimi fascinována a zároveň se jich bojí. Podívejte se, jak se lidé bojí Iksanů. I armáda v hloubi duše ví, že je jako čarodějův učeň. Rozpoutává síly, které pak už nikdy nedokáže dostat zpátky do lahve.

Naučím je ještě jedno kouzlo.

Leto pak promluvil k davům v sobě:

„Vidíte? Moneo zneškodnil ten smrtící nástroj. Tady přerušený spoj, tam rozmáčknutá malá komůrka.“

Leto začichal. Ucítil estery konzervačního oleje a pach Moneova potu.

Stále ještě promlouval do sebe: „Ale duch není mrtev. Technologie přináší anarchii. Náhodně rozsévá tyhle nástroje. A s nimi přichází popud k násilí. Schopnost vyrábět a užívat divoce ničivé nástroje se nevyhnutelně dostává k menším a menším skupinkám, až je nakonec takovou skupinkou jedinec.“

Moneo se vrátil na stejné místo pod Letem a držel zneškodněný laserpal v pravé ruce. „Na Parelle a na planetách Danu se mluví o novém džihádu proti takovýmhle věcem.“

Moneo zvedl laserpal a usmál se, čímž naznačil, že zná paradoxy takových prázdných snů.

Leto zavřel oči. Davy v něm se chtěly hádat, ale zahnal je a myslel si: Džihády vytvářejí armády. Služebnický džihád se pokoušel zbavit náš vesmír strojů, které napodobují lidskou mysl. Služebníci za sebou zanechali armády a Iks stále vyrábí pochybná zařízení… za která jsem jim vděčný. Co je to klatba: Motiv k pustošení, ať jsou nástroje jakékoli.

„Stalo se to,“ zamumlal.

„Prosím, Pane?“

Leto otevřel oči. „Půjdu do své věže,“ řekl. „Potřebuji víc času, abych mohl oplakávat svého Duncana.“

„Ten nový už je na cestě sem,“ podotkl Moneo.

Ty, první člověče za nejméně čtyři tisíce let, který se setkáváš s mými kronikami, dej si pozor. Nepovažuj za poctu, že jsi první, kdo bude číst objevy v mém iksanském archivu. Najdeš v nich mnoho bolesti. Kromě několika krátkých pohledů, které mě ujistily, že Zlatá stezka stále pokračuje, jsem nikdy netoužil nahlédnout za ty čtyři tisíce let. Proto nevím, co události popsané v mých denících mohou znamenat pro tvou dobu. Vím jen, že mé deníky byly zapomenuty a že události, které popisuji, byly nepochybně po dlouhou dobu vystaveny nejrůznějšímu historickému překrucování. Ujišťuji tě, že schopnost vidět naši budoucnost může být nudná. I to, že tě považují za boha, a mě za něj rozhodně považovali, může být strašlivě nudné. Nejednou se mi zdálo, že ta svatá nuda je dobrým a dostatečným důvodem pro vynález svobodné vůle.

Nápis na skladišti v Dár-es-Balátu

Jsem Duncan Idaho.

To bylo asi všechno, co chtěl vědět jistě. Nelíbila se mu tleilaxanská vysvětlení, jejich historky. Ale Tleilaxanů se lidé vždycky báli. Nevěřili jim a báli se jich.

Přivezli ho na planetu v člunku Gildy, přistáli na čáře soumraku, kde bylo na obzoru vidět zelenou korónu slunce, když se potápěli do stínu. Přistávací plocha nevypadala vůbec tak, jak si ji pamatoval. Byla větší a obklopoval ji kruh podivných budov.

„Jste si jisti, že je to Duna?“ zeptal se.

„Arrakis,“ opravil ho jeho tleilaxanský průvodce.

V uzavřeném pozemním vozidle ho dopravili k téhle budově někde uvnitř města, kterému říkali Onn, přičemž to „n“ vyslovovali podivným, stoupavě nosovým přízvukem. Místnost, ve které ho nechali, byla velká asi třikrát tři metry a stejně vysoká, skoro dokonalá kostka. Nebyly tu vidět žádné luminy, ale místnost naplňovalo teple žluté světlo.

Jsem ghola, řekl si.

To byl šok, ale musel tomu věřit. Žije, i když ví, že zemřel, a to byl dostatečný důkaz. Tleilaxané vzali buňky z jeho mrtvého těla a v jedné ze svých nádrží vypěstovali novou odnož. Z ní se stalo toto tělo. Zásluhou onoho procesu se cítil ve vlastním těle cizí.

Podíval se na své tělo. Bylo oblečeno v tmavohnědých kalhotách a hrubě tkané haleně, která mu dráždila kůži. Jeho nohy chránily sandály. To bylo kromě těla všechno, co mu dali, a tato skoupost vypovídala hodně o charakteru Tleilaxanů.

V místnosti nebyl nábytek. Vpustili ho dovnitř jedinými dveřmi, které neměly zevnitř kliku. Podíval se na strop, na stěny, pak na dveře. I když ta místnost byla tak beztvará, cítil, že je sledován.

„Ženy z Imperiální stráže si pro tebe přijdou,“ řekli mu. Pak odešli a lstivě se pro sebe usmívali.

Ženy z Imperiální stráže?

Tleilaxanští průvodci měli sadistické potěšení z toho, že předváděli svou schopnost měnit podobu. Z minuty na minutu si nebyl jistý, jakou novou formu na sebe tvárný tok jejich těla vezme.

Zatracení Tvaroví tanečníci!

Samozřejmě o něm věděli všechno, věděli i to, jak ho tvarové změny znechucují.

Čemu může věřit, když to řeknou Tvaroví tanečníci? Skoro ničemu. Dá se věřit vůbec něčemu z toho, co řekli?

Mé jméno. Znám své jméno.

A měl své vzpomínky. Ty mu šokem vrátily jeho totožnost. Gholové mají být údajně neschopni získat zpět svou původní identitu. Ale Tleilaxané to dokázali a on tomu musel věřit, protože teď věděl, jak se to dělá.

Věděl, že na začátku je plně zformovaný ghola, dospělé tělo beze jména a bez vzpomínek – palimpsest, na který Tleilaxané mohou napsat skoro všechno, co si přejí.

„Jsi ghola,“ řekli mu. To bylo dlouho jeho jediné jméno. Zacházeli s ním jako s tvárným dítětem a kondicionovali ho k tomu, aby zabil jistého člověka – člověka tak podobného tomu původnímu Paulu Muad’Dibovi, kterému sloužil a jehož zbožňoval, že Idaho měl teď podezření, že to možná byl také ghola. Ale jestli to tak bylo, kde vzali ty původní buňky?

Něco v Idahových buňkách se vzpíralo tomu, aby zabil Atreida. Uvědomil si, že stojí s nožem v ruce a spoutaný Paulův dvojník se na něj dívá v zuřivé hrůze.

Vzpomínky se mu prudce vrátily do vědomí. Vzpomněl si na gholu a vzpomněl si na Duncana Idaha.

Jsem Duncan Idaho, atreidský Mistr šermíř.

Držel se té vzpomínky, když stál ve žluté místnosti.

Zemřel jsem, když jsem bránil Paula a jeho matku v jeskynním síči pod písky Duny. Vrátili mě na tuto planetu, ale Duna už neexistuje. Teď už je jen Arrakis.

Četl tu okleštěnou historii, kterou mu Tleilaxané poskytli, ale nevěřil jí. Víc než třicet pět století? Kdo by mohl věřit, že tohle tělo existuje po tak dlouhém čase? I když… na Tleilaxu je možné všechno. Musel věřit vlastním smyslům.

„Bylo vás už hodně,“ řekl instruktor.

„Kolik?“

„Tu informaci ti poskytne Pán Leto.“

Pán Leto?

Tleilaxanská historie tvrdila, že tento Pán Leto je Leto II., vnuk onoho Leta, jemuž Idaho sloužil s fanatickou oddaností. Ale tenhle druhý Leto (tvrdila historie) se stal něčím… něčím tak podivným, že Idaho toužil pochopit tu přeměnu.

Jak se může člověk pomalu změnit v písečného červa? Jak může jakákoli myslící bytost žít víc než tři tisíce let? Dokonce ani ty největší dávky geriatrického koření nemohly poskytnout takovou délku života.

Leto II., Božský imperátor?

Tleilaxanské historii se nedá věřit!

Idaho se pamatoval na to zvláštní dítě – vlastně to byla dvojčata: Leto a Ghanima, Paulovy děti, děti Chani, která zemřela při porodu. Tleilaxanská historie říkala, že Ghanima zemřela po relativně normálním životě, ale Božský imperátor Leto žil dál a dál a dál…

„Je to tyran,“ říkali Idahovi instruktoři. „Přikázal nám, abychom tě vytvořili v našich nádržích a poslali tě do jeho služeb. Nevíme, co se stalo s tvým předchůdcem.“

A teď jsem tady.

Idaho znovu přejel pohledem bezvýrazné stěny a strop.

Uvědomil si, že slyší slabé hlasy. Podíval se na dveře. Hlasy byly tlumené, ale aspoň jeden z nich zněl žensky.

Ženy z Imperiální stráže?

Dveře se nehlučně otevřely dovnitř. Vstoupily dvě ženy. První, co ho zaujalo, bylo to, že jedna z žen měla na tváři masku, černou, světlo pohlcující kápi. Věděl, že ho přes masku jasně vidí, ale její rysy se nikdy neodhalí, dokonce ani těm nejpronikavějším nástrojům. Ta kápě mu řekla, že Iksané nebo nějací jejich nástupci pořád ještě v Impériu pracují. Obě ženy měly modré uniformy vcelku s atreidským sokolem v červeném věnci na levé straně prsou.

Idaho si je prohlížel, když zavřely dveře a obrátily se k němu.

Žena s maskou měla mohutné, svalnaté tělo. Pohybovala se se zrádnou opatrností profesionálního svalovce. Ta druhá byla půvabná a štíhlá, měla mandlové oči a ostré, kostnaté rysy. Idaho měl pocit, že ji někde viděl, ale nedokázal si vzpomenout kde. Obě ženy měly po boku jehlové nože. Něco v jejich pohybech Idahovi řeklo, že s nimi umějí zacházet víc než dobře.

Ta štíhlá promluvila první.

„Jmenuji se Luli. Dovol, abych tě první pozdravila jako velitele. Má společnice musí zůstat neznámá. Poručil to náš Pán Leto. Můžeš ji oslovovat Přítelkyně.“

„Jako velitele?“ opakoval po ní.

„Náš Pán Leto si přeje, abys velel jeho Královské gardě,“ řekla Luli.

„Ano? O tom bych si s ním rád promluvil.“

„Ne, ne!“ Luli to zjevně šokovalo. „Náš Pán Leto tě zavolá, až bude čas. Teď chce, abychom se postaraly o tvé pohodlí a spokojenost.“

„A já musím poslechnout?“

Luli jen zmateně zavrtěla hlavou.

„Jsem otrok?“

Luli se uvolnila a usmála se. „To rozhodně ne. Jenže Pán Leto má mnoho důležitých starostí, které vyžadují jeho osobní pozornost. Musí si na tebe udělat čas. Poslal nás proto, že má starost o svého Duncana Idaha. Byl jsi příliš dlouho v rukou špinavých Tleilaxanů.“

Špinaví Tleilaxané, myslel si Idaho.

Aspoň tohle se tedy nezměnilo.

Ale dělala mu starost jedna podrobnost Lulina vysvětlení.

„O svého Duncana Idaha?“

„Nejsi snad atreidský válečník?“ odpověděla mu Luli otázkou.

To byla pravda. Trochu obrátil hlavu k té záhadné maskované ženě.

„Proč máš masku?“

„Nesmí vejít ve známost, že sloužím Pánu Letovi,“ řekla. Její hlas byl příjemný kontraalt, ale Idaho měl podezření, že její kápě mění i její hlas.

„Tak proč jsi tady?“

„Pán Leto mi důvěřuje natolik, že mi uložil určit, jestli s tebou ti špinaví Tleilaxané nějak nemanipulovali.“

Idaho se pokusil polknout náhle vyschlým hrdlem. Ta myšlenka ho už několikrát napadla i v transportéru Gildy. Jestli mohou Tleilaxané kondicionovat gholu k tomu, aby se pokusil zavraždit milovaného přítele, co ještě mohli vložit do duše jeho obnoveného těla?

„Vidím, že tě to už napadlo,“ podotkla maskovaná žena.

„Jsi mentat?“ zeptal se Idaho.

„Ale ne!“ vložila se do toho Luli. „Pán Leto nepovoluje výcvik mentatů.“

Idaho se krátce podíval na Luli, pak znovu obrátil pozornost k maskované ženě. Žádní mentati. O tomhle zajímavém faktu se tleilaxanská historie nezmiňovala. Proč Leto zakazuje mentaty? Lidská mysl trénovaná k vrcholným schopnostem výpočtu má přece jistě stále své využití. Tleilaxané ho ujistili, že Velká konvence stále platí a že mechanické počítače jsou dosud v klatbě. Tyhle ženy přece musí vědět, že i Atreidové sami používali mentaty.

„Co si o tom myslíš ty?“ zeptala se maskovaná žena. „Provedli ti špinaví Tleilaxané něco s tvou psychikou?“

„Myslím… že ne.“

„Ale nejsi si tím jistý?“

„Ne.“

„Neboj se, veliteli Idaho,“ řekla. „Známe způsoby, jak se o tom ujistit, a také způsoby, jak se s takovými problémy vypořádat, kdyby nastaly. Špinaví Tleilaxané to zkusili jednou a draze za svou chybu zaplatili.“

„To mě uklidňuje. Poslal mi Pán Leto nějaký vzkaz?“

Znovu promluvila Luli. „Řekl nám, abychom tě ujistily, že tě pořád miluje tak, jak tě Atreidové vždycky milovali.“ Zjevně ji její vlastní slova naplňovala posvátnou úctou.

Idaho si trochu oddechl. Jako starý atreidský bojovník, jimi samými vycvičený, pochopil z tohoto setkání několik věcí. Tyhle dvě byly silně kondicionovány k fanatické poslušnosti. Pokud taková maska může ukrýt identitu této ženy, musí být mnoho takových, jejichž těla jsou podobná jejímu. To vypovídalo o neustálé přítomnosti nejrůznějších nebezpečí kolem Leta, která si vyžadují staré a diskrétní služby špehů a vynalézavý arzenál zbraní.

Luli se podívala na svou společnici. „Co říkáš ty, Přítelkyně?“

„Může být odvezen do Citadely,“ řekla maskovaná žena. „Tohle není dobré místo. Byli tady Tleilaxané.“

„Horká koupel a čisté šaty by byly příjemné.“

Luli se stále dívala na Přítelkyni. „Jsi si tím jistá?“

„Moudrost Pána nelze brát v potaz,“ řekla maskovaná žena.

Idahovi se nelíbil fanatismus, který bylo slyšet v hlase téhle Přítelkyně, ale cítil se v bezpečí, protože náležel k Atreidům. Atreidové možná navenek a vůči nepřátelům vypadají krutí a cyničtí, ale k vlastním lidem se vždycky chovali spravedlivě a věrně. Atreidové si cenili nadevše věrnost vlastním lidem.

A já patřím k jejich lidem, myslel si Idaho. Ale co se stalo s tím já, které nahrazuji? Byl si skoro jistý, že tyhle dvě mu na tu otázku neodpovědí.

Ale Leto ano.

„Půjdeme?“ zeptal se. „Už bych ze sebe rád smyl pach těch špinavých Tleilaxanů.“

Luli se na něj usmála.

„Pojď. Vykoupu tě sama.“

Nepřátelé vás posilují.

Spojenci oslabují.

Říkám to v naději, že vám to pomůže pochopit, proč jednám tak, jak jednám, i když jsem si plně vědom toho, že se v mém Impériu hromadí velké síly, které mají jen jediné přání – přání zničit mě. Vy, kdo čtete tato slova, nejspíš dobře víte, co se skutečně stalo, ale pochybuji, že to chápete.

Ukradené deníky

Obřad „Odhalování“, jímž povstalci zahajovali svou schůzku, se Sioně nekonečně vlekl. Seděla v přední řadě a rozhlížela se kolem sebe, jen aby se nemusela dívat na Topriho, který prováděl obřad jen pár kroků od ní. Tuhle místnost v podzemních služebních prostorách pod Onnem ještě nikdy nepoužili, ale tak se podobala všem ostatním místům schůzek, že by se dala použít jako standardní model.

Povstalecká schůzovní místnost – třída B, napadlo ji.

Oficiálně to byl sklad a pevně uchycené luminy se nedaly naladit jinak než na tenhle prázdně bílý jas. Místnost byla asi třicet kroků dlouhá a o něco užší. Dalo se sem dojít jedině labyrintem podobných komor, z nichž v jedné byla příhodně složena zásoba tvrdých skládacích židlí určených do malých spacích komor obslužného personálu. Devatenáct Sioniných spolupovstalců teď kolem ní sedělo na těchto židlích a pár jich zbylo volných pro pozdní příchozí, kteří to snad na schůzku ještě stihnou.

Čas byl určen mezi půlnoční a ranní směnou, aby se utajil pohyb více lidí v servisních chodbách. Většina povstalců byla přestrojena za energetické dělníky – v tenkých šedých kalhotách a halenách na jedno použití. Několik, včetně Siony, jich mělo na sobě zelené kombinézy strojních kontrolorů.

Topriho hlas byl naléhavý a monotónní. Při obřadu vůbec nekvákal. Siona musela vlastně připustit, že to dělá docela dobře, zvlášť pokud jde o nováčky. Ale od Naylina kategorického prohlášení, že Toprimu nevěří, se na něj Siona dívala jinýma očima. Nayla dokázala mluvit s řezavou naivností, která odstraňovala masky. A od toho sporu se ostatně Siona o Toprim ještě ledacos dozvěděla.

Siona se konečně otočila a podívala se na něj. Chladné stříbrné světlo nesvědčilo Topriho bledé pleti. Používal při obřadu kopii krispelu, podloudně získanou kopii koupenou od muzejních fremenů. Když se Siona dívala na čepel v jeho rukou, vzpomínala na ten obchod. Byl to Topriho nápad a ona ho tenkrát považovala za dobrý. Vedl ji na schůzku v nějaké chatrči na předměstí, z Onnu vyšli za soumraku. Čekali dlouho do noci, dokud tma nezakryla příchod muzejních fremenů. Fremeni nesměli vycházet ze svého síče bez zvláštního povolení Božského imperátora.

Siona už to chtěla skoro vzdát, když se fremen objevil, vyklouzl z noční temnoty a nechal svého společníka na stráži u dveří. Topri a Siona čekali na hrubé lavici u vlhké zdi naprosto obyčejné místnosti. Jediné slabé světlo přicházelo ze žluté pochodně na tyči vražené do drolící se hliněné zdi.

Fremenova první slova naplnila Sionu obavami.

„Přinesli jste peníze?“

Jak Topri, tak Siona se při jeho příchodu zvedli. Topriho ta otázka zřejmě neznepokojila. Poklepal na měšec v záhybech svého roucha, až zacinkal.

„Mám je tady.“

Fremen byl vysušený, ohnutý a zkřivený, měl na sobě kopii starého fremenského roucha a pod ním jakýsi lesklý oděv, což byla zřejmě jejich verze filtršatů. Kápi měl staženou dopředu, takže mu stínila obličej. Pochodeň mu vrhla do tváře tančící stíny.

Podíval se nejdřív na Topriho a pak na Sionu, než vytáhl zpod roucha cosi zabaleného v kusu látky.

„Je to věrná kopie, ale vyrobená z plastu,“ řekl. „Neuřízla by ani studené máslo.“

Pak vytáhl konečně z obalu nůž a ukázal jim ho.

Sionu, která viděla krispely jen v muzeu nebo na těch vzácných starých obrazových záznamech v rodinných archivech, pohled na čepel podivně vzrušil a dojal. Cítila, jak se jí zmocňuje jakýsi atavistický pocit, a tohoto ubohého muzejního fremena s plastikovým krispelem si představila jako skutečného fremena ze starých dob. Ta věc, kterou držel, se náhle stala skutečným krispelem, jehož stříbrná čepel se leskla ve žlutých stínech.

„Ručím za autentičnost nože, podle kterého jsme kopii vyrobili,“ řekl fremen. Mluvil tiše, bezvýrazně a právě tím kdovíproč hrozivě.

Siona si to uvědomila, uvědomila si jed, který se skrývá pod těmi měkkými záhyby roucha, a zbystřila pozornost na nejvyšší míru.

„Zkus nějakou zradu a my tě zašlápneme jako hmyz,“ zasyčela.

Topri se na ni polekaně podíval.

Muzeální fremen jako by se přikrčil, stáhl do sebe. Nůž se mu v ruce zachvěl, ale ty pokřivené prsty jej stále svíraly, jako by rdousily něčí hrdlo.

„Zradu, paní? Ach ne. Ale napadlo nás, že jsme za tu kopii požadovali příliš málo. I když je ubohá, přece jen nás výroba a prodej přivádí do děsivého nebezpečí.“

Siona se na něj zamračila a vzpomněla si na stará fremenská slova z Ústní historie: „Jakmile máš jednou duši trhovce, stane se súk celým tvým bytím.“

„Kolik chceš?“ zeptala se.

Vyslovil dvojnásobnou částku, než byla původně dohodnutá.

Topri zalapal po dechu.

Siona se na Topriho podívala. „Máš tolik?“

„Ne úplně, ale dohodli jsme se na…“

„Dej mu, co máš – všechno,“ přikázala Siona.

„Všechno?“

„Ty jsi mě neslyšel? Každou minci, co máš v tom měšci.“ Obrátila se k muzejnímu fremenovi. „Přijmeš tu platbu.“ Nebyla to otázka a stařec to také správně pochopil. Zabalil čepel do látky a podal jí ji.

Topri předal měšec a něco si přitom nespokojeně brumlal.

Siona oslovila muzejního fremena: „Známe tvé jméno. Jsi Teišár, pobočník Garuna z Tuona. Máš duši súku a musím se otřást odporem, když si uvědomím, co se to z fremenů stalo.“

„Paní, všichni musíme žít!“ protestoval.

„Ty nežiješ,“ odsekla. „Odejdi!“

Teišár se obrátil a odbelhal se. Měšec přitom pevně tiskl k hrudi.

Vzpomínka na tu noc tížila Sioninu mysl, když se dívala na Topriho, jak se ohání kopií krispelu při jejich povstaleckém ceremoniálu. Nejsme o nic lepší než Teišár, myslela si. Kopie je horší než nic. Topri mával tou pitomou čepelí nad hlavou, jak se obřad blížil k závěru.

Siona se podívala na Naylu, která seděla kus od ní vlevo. Nayla se nejdřív dívala jedním směrem a teď druhým. Zvláštní pozornost věnovala nováčkům, usazeným v zadní části místnosti. Nayla svou důvěru nerozdávala tak snadno. Siona nakrčila nos, jak k ní závan vzduchu přinesl pach mazadla. Podzemí Onnu vždycky páchlo nebezpečně mechanicky! Ušklíbla se. A tahle místnost! Místo jejich schůzky se jí nelíbilo. Klidně by to mohla být past. Stráže by mohly snadno odříznout vnější chodby a poslat dovnitř ozbrojené pátrače. Jejich vzpoura by tady také mohla skončit. Siona byla dvojnásob nesvá, protože věděla, že tuhle místnost vybral Topri. Jedna z mála Ulotových chyb, myslela si. To chudák nebožtík Ulot schválil Topriho přijetí ke vzpouře.

„Je to drobný úředníček v městských službách,“ vysvětloval Ulot. „Topri může najít spoustu užitečných míst, kde se budeme moci scházet a vyzbrojit se.“

Topri už se dostal skoro ke konci obřadu. Vložil nůž do ozdobného pouzdra a to položil na podlahu vedle sebe.

„Má tvář je má záruka,“ řekl. Obrátil se profilem do místnosti, nejdřív z jedné strany, pak z druhé. „Ukazuji vám svou tvář, abyste mě kdekoli poznali a věděli, že jsem jeden z vás.“

Pitomý obřad, myslela si Siona.

Ale netroufla si porušit zvyklosti. A když Topri vytáhl z kapsy černou gázovou masku a přetáhl si ji přes hlavu, vytáhla i ona svou masku a nasadila si ji. Všichni přítomní udělali totéž. V místnosti nastal pohyb. Většina přítomných byla upozorněna, že Topri přivedl zvláštního hosta. Siona si upevnila tkaničky masky za hlavou. Už se nemohla dočkat, až toho návštěvníka uvidí.

Topri vykročil k jediným dveřím do místnosti. Nastalo klapání a ruch, jak všichni vstávali, skládali židle a narovnávali je u protější stěny. Na Sionin signál zaklepal Topri třikrát na dveře, chvilku počkal a zaklepal čtyřikrát.

Dveře se otevřely a do místnosti vklouzl vysoký muž v tmavohnědém oficiálním trikotu. Neměl masku, jeho tvář mohli všichni vidět – hubenou a velitelskou, s úzkými ústy, ostrým nosem, tmavohnědýma očima zasazenýma hluboko pod hustým obočím. Tu tvář většina z přítomných poznala.

„Přátelé,“ začal Topri, „představuji vám Iyo Kobata, vyslance z Iksu.“

„Bývalého vyslance,“ opravil ho Kobat. Hlas měl hrdelní a ovládaný. Postavil se zády ke zdi a čelem k maskovaným postavám v místnosti. „Dnes jsem obdržel příkazy našeho Božského imperátora, abych v nemilosti opustil Arrakis.“

„Proč?“

Siona na něj tu otázku vystřelila bez jakýchkoli formalit.

Kobat trhl hlavou a rychlým pohybem se pohledem zastavil na Sioně. „Došlo k pokusu o atentát na Božského imperátora. Vystopoval zbraň až ke mně.“

Sionini společníci ustoupili a vytvořili mezi Sionou a bývalým vyslancem prázdný prostor, čímž dali najevo, že jí ho přenechávají.

„Tak proč tě nezabil?“ zeptala se.

„Myslím, že mi chce naznačit, že nestojím za zabití. Také mě používá k tomu, abych dovezl na Iks vzkaz.“

„Jaký vzkaz?“ Siona postoupila prázdným prostorem a zastavila se dva kroky od Kobata. Rozpoznala v něm sexuální zájem, jak si prohlížel její tělo.

„Ty jsi Moneova dcera,“ řekl.

V místnosti vybuchlo nehlučné napětí. Proč dal najevo, že ji poznal? Koho ještě poznal? Kobat nevypadal jako hlupák. Proč to udělal?

„Tvé tělo, tvůj hlas a tvé chování jsou tady v Onnu dobře známé,“ pokračoval Kobat. „Tvá maska je pošetilost.“

Strhla si masku z obličeje a usmála se na něj. „Máš pravdu. Teď odpověz na mou otázku.“

Slyšela, jak se Nayla postavila těsně po její levici; dva další pobočníci vybraní Naylou stáli hned za ní.

Siona viděla, že v té chvíli to Kobatovi došlo – uvědomil si, že zemře, pokud neudělá, co po něm Siona chce. Nepřestal ovládat hlas, ale promluvil pomaleji a pečlivěji volil slova.

„Božský imperátor mi řekl, že ví o dohodě mezi Iksem a Gildou. Snažíme se vyrobit mechanický zesilovač… těch gildovních navigačních schopností, které jsou dnes závislé na melanži.“

„V téhle místnosti mu říkáme Červ,“ opravila ho Siona. „Co bude ten váš stroj dělat?“

„Víš, že navigátoři Gildy musejí dostat koření, než dokážou vidět bezpečnou cestu vesmírem?“

„Chcete nahradit navigátory strojem?“

„Mohlo by to jít.“

„Jaký vzkaz máš doručit svým lidem ohledně toho stroje?“

„Mám vyřídit, že mohou pokračovat v práci, jen když mu budou denně posílat zprávy o svých pokrocích.“

Zavrtěla hlavou. „Žádné takové zprávy nepotřebuje! To je hloupý vzkaz.“

Kobat polkl. Už neskrýval svou nervozitu.

„Gilda a Sesterstvo jsou naším projektem nadšené,“ řekl. „Podílejí se na něm.“

Siona přikývla. „A platí za tu účast tím, že se s Iksem dělí o koření.“

Kobat se na ni zamračil. „Je to nákladná práce a potřebujeme koření ke srovnávacím testům s navigátory Gildy.“

„To je lež a klam,“ odsekla. „Vaše zařízení nebude nikdy fungovat a Červ to ví.“

„Jak si dovoluješ obviňovat nás z…“

„Mlč! Právě jsem ti řekla, jaký je skutečný vzkaz. Červ sděluje vám Iksanům, abyste klidně dál podváděli Gildu i Bene Gesserit. Baví ho to.“

„Může to fungovat!“ trval na svém Kobat.

Jen se na něj usmála. „Kdo se pokusil Červa zabít?“

„Duncan Idaho.“

Nayla zalapala po dechu. V místnosti se objevily i jiné drobné známky překvapení, zamračení, prudký vdech.

„Je Idaho mrtvý?“ zeptala se Siona.

„Předpokládám, ale… hm, Červ to odmítá potvrdit.“

„Proč myslíš, že je mrtvý?“

„Z Tleilaxu poslali nového gholu.“

„Aha.“

Siona se obrátila a dala znamení Nayle, která zašla ke stěně místnosti a vrátila se s tenkým balíčkem v růžovém balicím papíru, takovém, jaký trhovci v súku používají na menší nákupy. Nayla podala balíček Sioně.

„Tohle je cena našeho mlčení,“ řekla Siona a podala balíček Kobatovi. „Proto jsme Toprimu dovolili, aby tě sem dnes přivedl.“

Kobat převzal balíček a nespouštěl oči z její tváře.

„Mlčení?“ zeptal se.

„Zavazujeme se, že nebudeme informovat Gildu a Sesterstvo, že je podvádíte.“

„My je ne-“

„Nebuď blázen!“

Kobat se pokusil polknout vyschlým hrdlem. Bylo mu jasné, jak to myslí: ať je to pravda nebo ne, kdyby povstalci rozšířili takovou historku, všichni by jí věřili. To „dal zdravý rozum“, jak s takovou oblibou říkal Topri.

Siona se podívala na Topriho, který stál těsně za Kobatem. Nikdo se nepřipojil k povstání proto, že to „dal zdravý rozum“. Copak si Topri neuvědomil, že ho ten „zdravý rozum“ může prozradit? Znova se soustředila na Kobata.

„Co je v tom balíčku?“ zeptal se.

Podle toho, jak se zeptal, Siona poznala, že to už ví.

„Je v tom něco, co posílám na Iks. Ty mi to tam odvezeš. Jsou to kopie těch dvou svazků, které jsme odnesli z Červovy pevnosti.“

Kobat se díval na balíček, který držel v rukou. Bylo zřejmé, že by ho nejraději upustil, že tahle výprava mezi povstalce ho obtížila mnohem nebezpečnějším břemenem, než očekával. Zamračil se na Topriho, jako by mu říkal: „Proč jsi mě nevaroval?“

„Co…“ Podíval se znovu na Sionu, odkašlal si. „Co je v těch… svazcích?“

„To nám můžou říct vaši lidé. Myslíme si, že jsou to Červova vlastní slova, napsaná v šifře, kterou nedokážeme přečíst.“

„A proč myslíte, že my…“

„Vy Iksané jste v těchhle věcech dost schopní.“

„A když neuspějeme?“

Pokrčila rameny. „Nebudeme vám to mít za zlé. Ovšem kdybyste snad chtěli použít ty svazky pro nějaký jiný účel nebo nám v úplnosti neohlásili úspěch…“

„Jak si může být někdo jistý, že my…“

„Nebudeme se spoléhat jen na vás. Kopie dostanou i jiní. Myslím, že Sesterstvo a Gilda nebudou váhat a pokusí se ty svazky rozšifrovat.“

Kobat zastrčil balíček pod paži a přitiskl si ho k tělu.

„Proč si myslíte, že… Červ neví o vašich záměrech… že neví dokonce i o téhle schůzce?“

„Myslím, že ví mnoho takových věcí, že možná ví dokonce i to, kdo ty svazky vzal. Můj otec je přesvědčen, že má skutečně schopnost předvídání.“

„Tvůj otec věří v Ústní historii!“

„Všichni, kdo jsou tady, v ni věří. Ústní historie se s Oficiální historií v důležitých věcech nerozchází.“

„Proč proti vám Červ nezasáhne?“

Ukázala na svazky pod Kobatovou paží. „Třeba je odpověď v tomhle.“

„Nebo ani vy, ani ty šifrované svazky pro něj nepředstavujete hrozbu!“ Kobat se nesnažil skrýt svůj hněv. Neměl rád, když ho někdo nutil k rozhodnutí.

„Možná. Řekni mi, proč ses zmínil o Ústní historii.“

Kobat znova slyšel v jejím hlase hrozbu.

„Říká se v ní, že Červ není schopen lidských citů.“

„To není ten pravý důvod,“ řekla. „Dostaneš ještě jednu šanci, abys mi řekl pravdu.“

Nayla postoupila o dva kroky blíž ke Kobatovi.

„Říkali… říkali mi, abych si prošel Ústní historii, dřív než sem půjdu, že vaši lidé…,“ pokrčil rameny.

„Že ji zpíváme?“

„Ano.“

„Kdo ti to řekl?“

Kobat polkl, vrhl polekaný pohled na Topriho, pak se znova podíval na Sionu.

„Topri?“ zeptala se Siona.

„Myslel jsem, že nás tak lépe pochopí,“ vysvětloval Topri.

„A řekl jsi mu jméno svého vůdce,“ obvinila ho Siona.

„Už ho znal!“ zakvákal Topri.

„Které části Ústní historie sis měl zvlášť zopakovat?“ zeptala se Siona.

„No… ehm, atreidskou rodovou linii.“

„A teď si myslíš, že víš, proč se lidé k mé vzpouře přidávají.“

„Ústní historie přesně dokládá, jak zachází s každým, kdo patří do atreidské linie!“ řekl Kobat.

„Trochu nám popustí vodítko a pak si nás přitáhne zpátky?“ zeptala se Siona. Její hlas byl klamně bezvýrazný.

„Tak to přece udělal i s tvým vlastním otcem,“ podotkl Kobat.

„A teď dovoluje mně hrát si na vzpouru?“

„Já jsem jen posel,“ řekl Kobat. „Když mě zabiješ, kdo doručí tvůj vzkaz?“

„Nebo Červův vzkaz,“ řekla Siona.

Kobat mlčel.

„Myslím, že nechápeš Ústní historii,“ řekla Siona. „Taky si myslím, že Červa příliš neznáš a že nerozumíš jeho vzkazům.“

Kobat zrudl hněvem. „A co ti zabrání být stejná jako všichni Atreidové, jenom hezky poslušná součást…“ Kobat se odmlčel, protože si náhle uvědomil, co v hněvu řekl.

„Další kandidát na funkci blízkého Červova poradce,“ doplnila Siona. „Přesně jako Duncani Idahové?“

Obrátila se a podívala se na Naylu. Dva pobočníci,
Anúk a Taw, zpozorněli, ale Nayla se tvářila nezúčastněně.

Siona jednou kývla na Naylu.

Anúk a Taw se postavili před dveře, jak bylo jejich úkolem. Nayla obešla Sionu a postavila se vedle Topriho.

„Co… co se děje?“ zeptal se Topri.

„Chceme znát všechno, co má nějaký význam a co nám bývalý vyslanec může sdělit,“ vysvětlila Siona. „Chceme celý vzkaz.“

Topri se začal chvět. Kobatovi vyrazil na čele pot. Jednou se podíval na Topriho a pak se znova soustředil na Sionu. Tím jedním pohledem jako by odhrnul závoj, takže Siona nahlédla do pravé podstaty vztahu mezi těmi dvěma.

Usmála se. Jen se jí potvrdilo, co už věděla.

Kobat se ani nepohnul.

„Můžeš začít,“ pobídla ho Siona.

„Já… co ode mě…“

„Červ ti dal soukromý vzkaz pro tvé pány. Poslechnu si ho.“

„Chce… chce další prodloužení svého vozu.“

„To znamená, že čeká, že ještě poroste. Co dál?“

„Máme mu poslat velkou zásobu riduliánského krystalového papíru.“

„K jakému účelu?“

„Nikdy své požadavky nevysvětluje.“

„To zavání věcmi, které odpírá jiným,“ podotkla.

Kobat hořce odpověděl: „Sám sobě neodpírá nikdy nic!“

„Vyráběli jste pro něj zakázané hračky?“

„Nevím.“

Lže, pomyslela si, ale rozhodla se nenaléhat. Stačilo, že se dozvěděla o další puklině v Červově brnění.

„Kdo tě nahradí?“ zeptala se Siona.

„Posílají sem neteř Malkyho,“ odpověděl Kobat. „Možná si pamatujete, že byl –“

„Na Malkyho se pamatujeme,“ přerušila ho. „Proč se novou vyslankyní stává právě Malkyho neteř?“

„Nevím. Ale bylo to nařízeno ještě dřív, než mě Bož… než mě Červ propustil.“

„Jak se jmenuje?“

„Hwi Nori.“

„Hwi Nori si budeme pěstovat,“ řekla Siona. „Ty jsi za pěstování nestál. Tahle Hwi Nori může být jiný případ. Kdy se vracíš na Iks?“

„Okamžitě po Slavnosti, první lodí Gildy.“

„Co řekneš svým pánům?“

„O čem?“

„O mém vzkazu!“

„Udělají, co žádáš.“

„Já vím. Můžeš jít, bývalý vyslanče Kobate.“

Kobat se skoro srazil se strážci u dveří, jak pospíchal, aby už byl pryč. Topri se ho pokusil následovat, ale Nayla ho chytila za paži a přidržela ho. Topri se polekaně podíval na svalnaté tělo Nayly a pak pohlédl na Sionu, která čekala, až se za Kobatem zavřou dveře, a teprve potom promluvila.

„Ten vzkaz nebyl určen jen Iksanům, ale také nám,“ řekla. „Červ nás vyzývá a sděluje nám pravidla bitvy.“

Topri se pokoušel vykroutit z Naylina sevření. „Co si myslíš –“

„Topri!“ okřikla ho Siona. „Já mohu také poslat vzkaz. Řekni mému otci, aby Červa informoval, že přijímáme.“

Nayla pustila Topriho paži. Topri si ji mnul v místech, kde ho sevřela. „Přece si ne-“

„Zmiz, dokud můžeš, a nikdy se nevracej,“ řekla Siona.

„Nechceš snad říct, že mě pode-“

„Řekla jsem ti, abys zmizel! Jsi nešikovný, Topri. Většinu svého života jsem strávila ve škole Rybích mluvčích. Ty mě naučily poznat nešikovnost.“

„Kobat odjíždí. Co je na tom špatného, že jsem…“

„Nejen že mě znal, věděl i to, co jsem ukradla z Citadely! Ale nevěděl, že po něm pošlu ten balíček na Iks. Tvoje činy mi řekly, že Červ si přeje, abych ty svazky na Iks poslala!“

Topri couvl od Siony ke dveřím. Anúk a Taw ho propustili, otevřeli doširoka dveře. Za ním letěl Sionin hlas.

„A netvrď mi, že s Kobatem o mně a mém balíčku mluvil Červ! Červ neposílá nešikovné vzkazy. Pověz mu, že jsem to řekla!“

Někteří říkají, že nemám svědomí. Jak se mýlí, jak klamou dokonce i sami sebe! Já jsem jediné svědomí, které kdy existovalo. Stejně jako víno si zachovává vůni svého sudu, já si zachovávám esenci své nejstarší geneze – a to je semeno svědomí. To mě činí svatým. Jsem Bůh, protože jsem jediný, kdo doopravdy zná svou dědičnost!

Ukradené deníky

Inkvizitoři Iksu se shromáždili ve Velkém paláci, aby vyslechli kandidátku na místo vyslance u dvora Pána Leta. Přitom byly zaznamenány následující otázky a odpovědi:

INKVIZITOR: Naznačuješ, že s námi chceš hovořit o pohnutkách Pána Leta. Mluv tedy.

HWI NORI: Vaše Oficiální analýzy nezodpovědí otázky, které položím.

INKVIZITOR: Jaké otázky?

HWI NORI: Ptám se, co vedlo Pána Leta k tomu, aby přijal tuto děsivou přeměnu, toto červí tělo, tuto ztrátu lidství. Naznačujete jen, že to udělal z touhy po moci a dlouhém životě.

INKVIZITOR: Copak to nestačí?

HWI NORI: Ptejte se sami sebe, zda by někdo z vás byl ochoten takto zaplatit za tak bídný zisk?

INKVIZITOR: Řekni nám tedy z výšin své nekonečné moudrosti, proč se podle tebe Pán Leto rozhodl stát červem.

HWI NORI: Pochybuje tu někdo z vás o tom, že je schopen předpovídat budoucnost?

INKVIZITOR: Tak vidíš! Není to dost velký zisk z té přeměny?

HWI NORI: Ale on tu schopnost už měl předtím, stejně jako jeho otec. Ne! Domnívám se, že tu zoufalou možnost zvolil proto, že v naší budoucnosti viděl něco, čemu může zabránit jen taková oběť.

INKVIZITOR: A co podle tebe byla ta podivná věc, kterou v naší budoucnosti viděl?

HWI NORI: Já nevím, ale navrhuji to zjistit.

INKVIZITOR: Ty děláš z tyrana nesobeckého služebníka svého lidu!

HWI NORI: A nebyl to ten nejvýznačnější rys rodu Atreidů, ke kterému také patří?

INKVIZITOR: Oficiální historie to tvrdí.

HWI NORI: Ústní historie to potvrzuje.

INKVIZITOR: Jaké další dobré vlastnosti ještě přisuzuješ tyranu Červovi?

HWI NORI: Dobré vlastnosti, sirra?

INKVIZITOR: Tak tedy vlastnosti.

HWI NORI: Můj strýc Malky často říkal, že Pán Leto občas prokazuje velkou toleranci vůči některým vybraným společníkům.

INKVIZITOR: Jiné popravuje bez zjevného důvodu.

HWI NORI: Myslím, že důvody tu jsou, a můj strýc Malky si některé z nich vydedukoval.

INKVIZITOR: Řekni nám aspoň jednu takovou dedukci.

HWI NORI: Neohrabané hrozby jeho osobě.

INKVIZITOR: Neohrabané hrozby!

HWI NORI: A netoleruje předstírání. Vzpomeňte si jen na popravy historiků a zničení jejich prací.

INKVIZITOR: Nechce, aby byla známa pravda!

HWI NORI: Řekl strýci Malkymu, že lhali o minulosti. A pamatujte! Kdo by to měl vědět lépe než on? Všichni víme, co má v mysli.

INKVIZITOR: Jaký máme důkaz o tom, že v něm skutečně žijí jeho předkové?

HWI NORI: Do téhle debaty, která nikam nevede, nehodlám zabřednout. Řeknu jen to, že tomu věřím, protože tomu věřil Malky, a ze stejných důvodů jako on.

INKVIZITOR: Četli jsme zprávy tvého strýce a vyložili jsme si je jinak. Malky měl Červa příliš rád.

HWI NORI: Můj strýc ho považoval na nejskvělejšího diplomata v Impériu, za mistra konverzace a odborníka na jakékoli téma, na něž si vzpomenete.

INKVIZITOR: Nemluvil tvůj strýc o Červově brutalitě?

HWI NORI: Můj strýc ho považoval za vrcholně civilizovaného.

INKVIZITOR: Ptal jsem se na brutalitu.

HWI NORI: Je schopen brutality, to ano.

INKVIZITOR: Tvůj strýc se ho obával.

HWI NORI: V Pánu Letovi není ani kousek naivity nebo nevinnosti. Je třeba se ho obávat jen tehdy, když takové rysy předstírá. To říkal můj strýc.

INKVIZITOR: Ano, to byla jeho slova.

HWI NORI: Víc než to! Malky řekl: „Pán Leto má potěšení z překvapivého génia a různorodosti lidstva. Je to můj oblíbený společník.“

INKVIZITOR: Když už nám poskytuješ svou svrchovanou moudrost, vylož nám prosím ta slova.

HWI NORI: Nevysmívejte se mi!

INKVIZITOR: Nevysmíváme se. Toužíme po vysvětlení.

HWI NORI: Tato Malkyho slova i mnoho jiných věcí, které napsal přímo mně, napovídají, že Pán Leto vždycky hledá novost a originalitu, ale je si vědom ničivého potenciálu takových věcí. Tomu věřil můj strýc.

INKVIZITOR: Chceš dodat ještě něco k té víře, kterou se svým strýcem sdílíš?

HWI NORI: Nevidím důvod dodávat cokoli k tomu, co už jsem řekla. Mrzí mě, že jsem plýtvala časem Inkvizitorů.

INKVIZITOR: Ale ty jsi neplýtvala naším časem. Potvrzujeme tě jako vyslankyni u dvora Pána Leta, Božského imperátora známého vesmíru.

Musíte si uvědomit, že mám ve svém vědomí k dispozici každou zkušenost známou naší historii. To je zásobárna energie, z které čerpám, když hovořím o mentalitě války. Pokud jste neslyšeli sténání a výkřiky raněných a umírajících, nevíte o válce nic. Já jsem ty výkřiky slyšel tolikrát, že mě pronásledují. Sám jsem křičel uprostřed bitevní spouště. Utrpěl jsem zranění v každé epoše – zranění pěstí a palicí a kamenem, kyjem obrněným ostrými mušlemi i bronzovým nožem, palicí i dělem, šípy a laserpaly a tichým spadem atomového prachu, biologickým napadením, po němž zčerná jazyk a rozpadnou se plíce, prudkým výšlehem plamene a tichou prací pomalu působících jedů… a ještě dalšími věcmi, které nebudu ani líčit! Viděl jsem a zažil jsem je všechny. Těm, kteří se odvažují ptát, proč jednám tak, jak jednám, těm říkám: S mými vzpomínkami nemohu jednat jinak. Nejsem zbabělec a kdysi jsem byl člověk.

Ukradené deníky

V teplé sezoně, kdy satelity ovládající počasí byly nuceny zápasit s větry vanoucími přes velká moře, bylo večer na pokrajích Saríru často vidět déšť. Monea, který se vracel z jedné ze svých pravidelných objížděk po obvodu Citadely, zastihla náhlá sprška. Noc padla ještě dřív, než se dostal pod střechu. Strážkyně z řad Rybích mluvčích mu u jižního portálu pomohla z vlhkého pláště. Byla to mohutná svalnatá žena s hranatým obličejem; takový typ měl Leto ve své stráži nejraději.

„Ty zatracené satelity by měl už konečně dát někdo do pořádku,“ podotkla, když mu pomáhala z vlhkého pláště.

Moneo jí poděkoval úsečným kývnutím a začal stoupat do svého bytu. Všechny strážkyně z řad Rybích mluvčích znaly nechuť Božského imperátora k vlhkosti, ale nikdo nepochopil tak dobře jako Moneo, proč to vlastně tak je.

To Červ nenávidí vodu, myslel si Moneo. Šaj-hulúd touží po Duně.

U sebe v bytě se Moneo usušil a převlékl do suchých šatů, než sestoupil do krypty. Nemělo cenu Červa dráždit. Teď si potřeboval s Letem nerušeně promluvit, v klidu si pohovořit o nadcházející pouti do Slavnostního města Onn.

Moneo se opíral o stěnu klesajícího výtahu a zavřel oči. Okamžitě se ho zmocnilo vyčerpání. Věděl, že už celé dny pořádně nespal a že v dohledu není žádný pořádný oddech. Záviděl Letovi, že je osvobozen od potřeby spánku. Několik hodin nehlubokého odpočinku za měsíc Božskému imperátorovi zjevně stačilo.

Pach krypty a škubnutí zastavujícího výtahu probralo Monea ze spánku vestoje. Otevřel oči a podíval se na Božského imperátora na voze uprostřed velké haly. Moneo se soustředil a vydal se na známou dlouhou cestu k té strašlivé osobnosti. Jak se dalo čekat, Leto byl úplně bdělý. To bylo aspoň dobré znamení.

Leto slyšel přijíždět výtah a viděl, jak se Moneo probudil. Ten člověk vypadal unaveně, což se ovšem dalo snadno pochopit. Pouť do Onnu byla za dveřmi i se všemi těmi únavnými návštěvníky z jiných planet, rituálem Rybích mluvčích, novými vyslanci, střídáním Imperiální stráže, odchody a jmenováními, a teď do toho hladce namazaného imperiálního soukolí musel navíc zapadnout ten nový ghola Duncan Idaho. Moneo byl zavalen detaily a začínal se na něm projevovat i věk.

Počkejme, počítal Leto, Moneovi bude ten týden, co se vrátíme z Onnu, sto osmnáct let.

Mohl by žít mnohokrát déle, kdyby si vzal koření, ale on to odmítá. Leto neměl nejmenších pochyb proč. Moneo vstoupil do té podivné lidské fáze, kdy toužil po smrti. Zůstával tu jen proto, aby viděl, jak bude Siona uvedena do královských služeb jako příští ředitelka Imperiální společnosti Rybích mluvčích.

Moje hurisky, říkával jim Malky.

A Moneo také věděl, že Leto má v úmyslu křížit Sionu s Duncanem. Je už načase.

Moneo se zastavil dva kroky od vozíku a vzhlédl k Božskému imperátorovi. Něco v jeho pohledu připomnělo Letovi tvář pohanského kněze z terranských časů, vychytralou podřízenost ve známé svatyni.

„Pane, strávil jste mnoho hodin pozorováním toho nového Duncana,“ začal Moneo. „Provedli Tleilaxané něco s jeho buňkami nebo s jeho psychikou?“

„Je nedotčen.“

Moneo zhluboka vzdechl. Nebyla v tom ani stopa potěšení.

„Máš něco proti tomu, že ho chci použít pro chov?“ zeptal se Leto.

„Připadá mi divné, že má být zároveň předkem i otcem mých potomků.“

„Ale jeho prostřednictvím mohu přímo křížit starší lidskou formu a současné produkty mého genetického programu. Siona je od takového křížení jednadvacet generací vzdálena.“

„Stejně nevidím, jaký to má smysl. Duncanové jsou pomalejší a méně ostražití než kterýkoli člen vaší stráže.“

„Já nehledám jednoho vydařeného jednotlivce, Moneo. Copak si myslíš, že neznám geometrický postup diktovaný zákony mého genetického programu?“

„Viděl jsem vaši plemennou knihu, Pane.“

„To znamená, že víš, že stále sleduji recesivní geny a snažím se je vymýtit. Jde mi o klíčové genetické dominanty.“

„A co mutace, Pane?“ V Moneově hlase se ozval lstivý podtón, který Leta přiměl, aby se na toho muže upřeně zadíval.

„O tom nebudeme diskutovat, Moneo.“

Leto viděl, jak se Moneo znova stáhl do ostražité ulity.

Jak výjimečně citlivě vnímá mé nálady, myslel si. Jsem přesvědčen, že má něco z mých schopností, i když na podvědomé úrovni. Jeho otázka napovídá, že možná dokonce tuší, čeho jsme dosáhli v Sioně.

Aby si to ověřil, řekl Leto: „Je mi jasné, že stále ještě nechápeš, čeho chci dosáhnout svým genetickým programem.“

Moneo zazářil: „Můj Pán ví, že se snažím obsáhnout pravidla toho procesu.“

„Z dlouhodobého hlediska bývají pravidla jen dočasná, Moneo. Nic takového jako pravidla tvořivosti neexistuje.“

„Ale Pane, vy sám přece hovoříte o pravidlech, jimiž se řídí váš genetický program.“

„Co jsem ti zrovna teď řekl, Moneo? Snažit se najít pravidla tvořivosti je totéž jako chtít oddělit duši od těla.“

„Ale něco se vyvíjí, Pane. Sám to vidím.“

Sám to vidí! Drahý Moneo. Je už tak blízko.

„Proč vždycky pátráš po tak nepodstatných detailech, Moneo?“

„Slyšel jsem vás mluvit o transformačním vývoji, Pane. Tak je také nadepsána vaše plemenná kniha. Ale co překvapení…“

„Moneo! Pravidla se přece s každým překvapením mění.“

„Pane, copak vy nemáte v úmyslu vylepšit lidské plemeno?“

Leto se na něj zamračil a pomyslel si: Když teď použiji to klíčové slovo, pochopí to? Snad…

„Já jsem šelma, Moneo.“

„Šel-“ Moneo nedořekl a zavrtěl hlavou. Samozřejmě znal význam toho výrazu, ale samotné slovo ho šokovalo. Dělá si Božský imperátor legraci?

„Šelma, Pane?“

„Šelma vylepšuje plemeno.“

„Jak by to bylo možné? To byste nás musel nenávidět, a tomu nevěřím.“

„Zklamal jsi mě, Moneo. Proč by šelma měla nenávidět svou kořist?“

„Šelmy zabíjejí, Pane.“

„Já zabíjím, ale nemusím přitom nenávidět. Kořist utišuje hlad. Kořist je dobrá.“

Moneo opatrně pohlédl do Letovy tváře v šedé kápi.

Unikl mi snad příchod Červa? uvažoval Moneo.

Moneo se strachem pátral po znameních. Obrovské tělo se nechvělo, oči se nezastřely, nepotřebné ploutvičky sebou neškubaly.

„Jaký hlad máte vy, Pane?“ odvážil se Moneo zeptat.

„Hlad po lidstvu, které dokáže dělat skutečně dlouhodobá rozhodnutí. Víš, co je klíčem k takové schopnosti, Moneo?“

„Říkal jste to mnohokrát, Pane. Je to schopnost změnit názor.“

„Změnit, ano. A víš, co myslím slovem dlouhodobá?“

„Pro vás se takové rozhodnutí jistě musí měřit na tisíce let, Pane.“

„Moneo, dokonce i mé tisíce let jsou jen okamžikem proti nekonečnu.“

„Ale vaše perspektiva musí být jistě jiná než moje, Pane.“

„Z pohledu nekonečna je jakkoli definovaná dlouhá doba vlastně krátká.“

„To znamená, že vůbec neexistují žádná pravidla, Pane?“ V Moneově hlase se ozval náznak hysterie.

Leto se usmál, aby starci ulevil v jeho napětí. „Možná jedno. Krátkodobá rozhodnutí obvykle v dlouhodobé perspektivě selžou.“

Moneo nešťastně zavrtěl hlavou. „Ale Pane, vaše perspektiva je…“

„Každému konečnému pozorovateli jednou vyprší čas. Uzavřené systémy neexistují. Dokonce i já jsem jen prodloužená verze konečnosti.“

Moneo odvrátil pohled od Letovy tváře a podíval se do dálky, do chodeb mauzolea. Taky tam jednou budu. Zlatá stezka bude možná pokračovat, ale já skončím. To samozřejmě nebylo důležité. Jen Zlatá stezka, jejíž neporušené pokračování viděl, jen ta byla důležitá. Znovu se soustředil na Leta, ale ne na jeho modromodré oči. Skutečně v tom obrovském těle číhá šelma?

„Ty nechápeš dobře úlohu šelmy,“ řekl Leto.

Ta slova Monea šokovala, protože byla trochu příliš cítit čtením myšlenek. Pozvedl pohled k Letovým očím.

„Intelektuálně víš, že jednoho dne podlehnu nějakému druhu smrti,“ pokračoval Leto. „Ale nevěříš tomu.“

„Jak můžu věřit něčemu, co nikdy neuvidím?“

Moneo se nikdy necítil osamělejší a vyděšenější. Co to Božský imperátor dělá? Přišel jsem si sem promluvit o záležitostech pouti… a dozvědět se, jaké má úmysly se Sionou. Hraje si snad se mnou?

„Pojď si promluvit o Sioně,“ navrhl Leto.

Zase už mi čte myšlenky!

„Kdy ji budete zkoušet, Pane?“ Ta otázka číhala celou dobu v jeho vědomí, ale teď když ji vyslovil, měl z ní strach.

„Brzo.“

„Odpusťte mi, Pane, ale jistě víte, jak moc se bojím o své jediné dítě.“

„Tu zkoušku přežili i jiní, Moneo. Ty také.“

Moneo polkl, protože si vzpomněl na to, jak mu byla odhalena Zlatá stezka.

„Připravila mě matka. Siona žádnou matku nemá.“

„Má Rybí mluvčí. Má tebe.“

„Nehody se stávají, Pane.“

V Moneových očích se objevily slzy.

Leto se podíval jinam a myslel si: Je rozerván mezi věrností ke mně a láskou k Sioně. Jak palčivé to je, ta starost o potomstvo. Copak nevidí, že celé lidstvo je moje jediné dítě?

Leto znovu obrátil pozornost k Moneovi a řekl: „Ano, správně podotýkáš, že dokonce i v mém vesmíru se stávají nehody. Nic tě to nenaučilo?“

„Pane, nemohl byste aspoň projednou…“

„Moneo! Nechceš přece, abych delegoval moc na slabého správce.“

Moneo o krok ucouvl. „Ne, Pane. To jistě ne.“

„Tak věř Sionině síle.“

Moneo se narovnal. „Udělám to, co musím.“

„Siona si musí uvědomit, jaké jsou její povinnosti coby člena rodu Atreidů.“

„Ano, jistě, Pane.“

„To je přece naše poslání, Moneo, ne?“

„Já to nepopírám, Pane. Kdy ji představíte novému Duncanovi?“

„Nejdřív zkouška.“

Moneo se podíval k chladné podlaze krypty.

Tak často se dívá na podlahu, myslel si Leto. Co tam může vidět? Tisícileté stopy mého vozu? Ale ne – to nahlíží do hlubin, do říše pokladů a záhad, kam, jak předpokládá, brzo vstoupí.

Moneo se znova podíval Letovi do tváře. „Doufám, že jí bude Duncanova společnost vyhovovat, Pane.“

„Tím si buď jist. Tleilaxané mi ho dodali v nepokřivené podobě.“

„To mě uklidňuje, Pane.“

„Nepochybně sis všiml, že tento genotyp je pozoruhodně přitažlivý pro ženy.“

„Pozoroval jsem to, Pane.“

„V těch něžně pátravých očích, silných rysech a černých kudrnatých vlasech je něco, co téměř spolehlivě zapůsobí na psychiku každé ženy.“

„Jak říkáte, Pane.“

„Víš, že je teď právě u Rybích mluvčích?“

„Byl jsem informován, Pane.“

Leto se usmál. Samozřejmě že Moneo byl informován. „Brzo mi ho přivedou, aby poprvé uviděl Božského imperátora.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Božský imperátor Duny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.