Boris Strugackij

Bezmocní tohoto světa

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Бессильные мира сего (Bessilnye mira sego)

Copyright © Boris N. Strugackij, 2003

All rights reserved.

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2015

Translation © Konstantin Šindelář, 2015

Cover © Rolffimages | Dreamstime.com

Epilogue © Vladimir Borisov, 2015

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-927-3

The publication was effected under

the auspices of the Mikhail Prokhorov Foundation TRANSCRIPT Programme to Support Translations of

Russian Literature.

Vydání bylo uskutečněno pod záštitou Nadace Michaila Prochorova, a to v rámci Programu TRANSCRIPT na podporu překladů ruské literatury.

Jaký to zázrak, pokud je

ten, jenž zažehl nám na počest

na nočním nebi tolik hvězd!

Leč pokud se vše, celé dílo,

samo od sebe zařídilo,

je to snad ještě úžasnější!

– ALEKSANDR KUŠNER

Bude to povídka

o divotvorci naší doby,

jenž zázraků nečiní.

Dobře ví, že je divotvorcem,

že může udělat kdejaký zázrak,

ale nedělá pro to vůbec nic.

– DANIIL CHARMS

KAPITOLA PRVNÍ

ZÁŘÍ

Vadim Danilovič Christoforov,

přezdívaný Resulting Force

„Dneska jsem ve snu viděl mrtvého otce,“ oznámil Timofej Jevsejevič mimořádně ustaraným hlasem. „Co to může znamenat? Určitě se přihodí něco zlého…“

Vadim na něho pohlédl bez špetky zájmu a pak, aniž by cokoli odpověděl, se znovu pohroužil do výpočtu vážených průměrů. Zbývalo mu ještě zpracovat dvě poslední řady pozorování a Timofej Jevsejevič Syščenko ostatně ani žádné jeho odpovědi, natožpak komentáře, nepotřeboval. Již bůhví pokolikáté spravoval vařič. Benzínový, nehlučný, nejmodernější (zázrak konverze s reaktivním tahem), a tudíž věčně zanesený a rozbitý. Erární.

Vedro již bylo na postupu. Větřík, jenž se zrána užuž začínal zvedat, zcela ustal, a tak to vypadalo na další horký, upocený a vyčerpávající den. Obloha byla čistá, bez jediného mráčku, ale jak Bermamyt na východním, tak i Kinžal na západním obzoru se halily do sivého oparu, jako kdyby tam někdo potajmu zapálil neviditelné ohně. Vadim skončil se zpracováváním nočních pozorování, schoval své záznamy do slohy, pohlédl na Elbrus – přízračný, téměř průzračný na pozadí bělavého neposkvrněného nebe – a z nějakého důvodu si zničehonic vzpomněl, že si již dlouho nezapisoval do deníku. Zašel si do velitelského stanu, vyhrabal zpod nočního mundúru deník a znovu se posadil ke stolku. Zalistoval a po chvíli se zaujat jedním ze záznamů pustil do čtení.

14. 8. … Je to pěkný hřbet, něčím mi připomíná hory na Měsíci. Elbrus ční nad mračny, strašlivý a zvláštní. A náš Charbas je porostlý kraťoučkou trávou a neduživými modrými kytičkami. Kolem poletují čmeláci a lačně a hrubě se těch kytiček zachytávají, jako by je chtěli okamžitě znásilnit. Zrána se znenadání ozval šum křídel a zoufalý křik. Mihl se stín a pod auto se schoval k smrti vyděšený ptáček. Ukázalo se, že to byl nezdařený útok sokola…

… Tengiz povídal, že styk s Božstvem nesmí trvat dlouho, jinak člověk přijde o rozum. Myslím, že je to citát z Umberta Eca. Nebo ne? Na tom nesejde. Podstatné je, že to jsou pádná slova…

Na to, že ač dech se nám ztrácí, pořád děláme svoji práci,

na laviny, co burácí, na zlé mlhy okolo skal.

Jsou tu jen skalní srázy a ten zubatý horský val,

který mračny si cestu razí – Charbas, Bermamyt, Kinžal…

16. 8. Stačí, aby Velitel odjel, a hned se musí něco přihodit. Na tábor zaútočily krávy. Obrovský šedivý býk sípavě zabučel, jako když zaburácí hrom, a začal se otírat o anténu, čímž okamžitě strhl protizávaží. Krávy přišly blíž, postavily se do řady a tupě zíraly na tábor. Býk byl skutečně majestátní, a tak jsem nejprve zbaběle zůstal ležet ve stanu; doufal jsem, že se všechno nějak zařídí samo od sebe. Jenomže býk si ke svému drbání přizval ještě další tři krávy (zřejmě své nejoblíbenější) a ty mi začaly hlasitě močit kousek od ucha. Potom celé stádo vyrazilo přímo proti táboru. Tehdy jsem křečovitě nabil pušku a vydal se hledat pastýře. Ten, to se ví, nikde poblíž nebyl. Když jsem se vrátil (krávy už tou dobou byly v nejtěsnější blízkosti), zařval jsem na býka: „Úúú!“ a zamával na něho rukama. Býk odpověděl: „Úúú!“ a udělal krok vpřed. Rozechvěle jsem se vrhl za velitelský stan a odtud jsem znovu zařval, tentokrát na krávy: „Táhněte odsud, vy mrchy!!!“ Krávy ucouvly. A tehdy jsem dostal nápad. Popadl jsem lano a začal s ním točit, práskat a u toho ječet: „Úúú!“, ovšem výhradně směrem ke kravám. Býk mou ohleduplnost ocenil a začal se rovněž ledabyle vzdalovat, přičemž nezapomínal laškovat s kravami. Potom všichni odešli. Z toho plyne ponaučení: nikdy neřvěte na šéfa – řvěte na jeho podřízené a trpělivě čekejte, až šéfovi dojde, co se děje a jak by se měl zachovat…

18. 8. … Ve stanu byla tma. „Haló, pane,“ zavolal jsem tlumeně. Nikdo se neozval. Dřepl jsem si a zašátral rukou před sebou. Nahmatal jsem nohu v holínce a škubl za ni, pokud možno co nejjemněji. Noha se mi vysmekla z ruky a znovu strnula. „Pane,“ zavolal jsem, ale již jsem tušil, již jsem chápal, že je zle. Muž ve stanu mlčel. Najednou mě celého naplnil chlad. Muž nedýchal.

Sáhl jsem si do kapsy vaťáku a škrtl zapalovačem. Modravý plamínek se kolébal ve větru, ale jeho světlo mi přece jen stačilo, abych muže uviděl celého. Ležel naznak, natažený, dlaně bezmocně položené vedle těla, a přimhouřenýma očima hleděl na nízký strop. Tvář měl rozbitou, krev na ní zaschla v černých skvrnách a stejnými černými skvrnami byly pokryté i jeho velké široké dlaně…

Dál již Vadim ve čtení nepokračoval. Pouze opravil „nízký strop“ na „prověšený“ a otočil hned o několik stránek dál.

20. 8. V noci se přihnal uragán. Vařič znenadání zhasl, se stanem to škublo a cosi se o mě ztěžka opřelo. Vichr vytrhl dva kolíky a odnesl stůl deset, poklice od hrnce dvacet a misku dokonce padesát metrů daleko… A v tu chvíli mě zničehonic napadlo, že každá alternativní varianta dějin obsahuje více sociální entropie než ta jediná, která se uskutečnila. Čili jinými slovy – dějiny se vyvíjejí tak, aby nedocházelo k nárůstu sociální entropie. Druhá věta Kleió. (Ale co Období zmatků? Co čingischáni, tamerláni, attilové? To vše jsou dějinné mikroprostory, mikrofluktuace. A navíc, kdo ví – kdyby Temüdžina v dětství skolil záškrt, nevynořil by se nějaký jeho ještě horší náhradník, který by spálil půlku světa…?)

21. 8. Zase jsem sám. Biju se s kravami jako lev. Každá utíkající kráva má natažený ocas, ale samotný koneček ocasu je ochablý a volně se pohupuje. Vypadá to, jako by vám kráva výsměšně dělala pápá. Musím poznamenat, že nejstrašlivější zvíře na světě je právě kráva. (Hunter nemá pravdu – tvrdí, že leopard, ale to je nesmysl.) Byl jsem na hlavu poražen. Protizávaží skončilo na zemi hned dvakrát a vysílačka nefunguje. Býka se mi napoprvé i napodruhé povedlo zahnat, ale napotřetí přišel od západu a znenadání mi stanul za zády, jen asi tři kroky daleko. Kopytem rozrýval zemi, ukazoval na mě rohy a se sípotem otevíral tlamu – zřejmě mi sprostě nadával…

Poslední záznam byl týden starý:

29. 8. Sedím sám. O bednu mám opřený klacek, hned vedle je pyramida kamenů. Na psychrometru leží prak se zásobou střeliva. Očekávám nepřítele, ovšem nepřítel je tím hrozným vedrem natolik zpitomělý, že se ani o nic nepokouší – jenom se nepříčetně drbe o triangulační bod třetí třídy…

Uchopil propisku, znovu se podíval na Elbrus, aby načerpal inspiraci, a dal se do psaní.

Uplynul další týden. A byl to ucházející týden – horký, bez dešťů s kroupami. I když zrána už země bývá pokrytá jinovatkou a nos mrzne, jen co ho člověk vystrčí ze spacího pytle. Čas plyne, ale vést deník se mi vůbec nechce. Sedíme na Charbasu, teď jen s Timofejem. Každý den jedno a totéž. Vstáváme, jíme hrachovou polévku, pak usedáme ke starým, už stokrát přečteným časopisům. A samozřejmě diskutujeme o všem možném, často sklouzneme i k osobním tématům. Pak přijde večer a my zapínáme vařič a zapalujeme svíčku – následují šachy, kakao a zase diskuse o všem možném, co sklouzávají k osobním tématům. Timofej je prazvláštní člověk. Velitel o něm jednou (zádumčivým hlasem) pronesl: „To by mě zajímalo, kolik je asi ‚s‘ ve slově ‚Syščenko‘?“

Prazvláštní člověk Timofej se ozval: „Jen račte, račte k nám. Přivítejte hosty. Dlouho jsme se neviděli.“

Ukázalo se, že na návštěvu přijel Mohamed. V celé své divoké, špinavé, neoholené a dravčí kráse, která Timofeji Jevsejevičovi naháněla primitivní hrůzu. Tentokrát třímal Mohamed, elegantně nachýlený v sedle, v pravé ruce smaltovaný kbelík. Ten, jak se záhy ukázalo, obsahoval maso. Přesněji skopové.

„To máte od vedení,“ vysvětlil Mohamed, načež zarazil koně a podal kbelík Vadimovi.

Vadim si kbelík vzal a zavolal: „Timofeji Jevsejeviči, byl byste tak hodný…“

Timofej vyskočil zpoza kuchyňského stanu, popadl kbelík a okamžitě s ním zmizel na svém území – předtím ještě stačil zpod neupraveného obočí střelit po Mohamedovi ostražitým pohledem. Mohamed, náramně spokojený s tím, jaký dojem udělal, blýskl dvěma řadami ocelových zubů a zavolal za ním: „Ten kbelík mi pak vrať, jo?“

„Slez z koně, posedíme,“ navrhl mu Vadim.

„Díky, sedím od rána,“ opáčil Mohamed svým svérázným způsobem.

„Dáme si čaj,“ trval na svém Vadim.

„Díky. Musím jet. To víš, vedení. Čekáš hosty?“ zeptal se náhle.

„Hosty? Kde by se tu vzali. Nikoho nečekám.“

„A Velitele máš kde?“

„Jel na průzkum. Vrátí se večer.“

Timofej Jevsejevič se znovu vynořil, kbelík v jeho ruce zel prázdnotou. Mohamed si ho od něj vzal, nadhodil si ho v ruce, pohlédl napravo, pak zase nalevo a ledabyle řekl: „Takže hosty nečekáš?“, načež pobídl koně, aniž by čekal na odpověď.

„Hej, Mohamede! Kdy si odvedete toho býka?“ zavolal za ním Vadim.

Mohamed se v sedle pootočil a mentorským tónem pronesl: „Je to hloupý býk. Vezmi kámen a prašť ho s ním mezi rohy. Vší silou. Ničemu jinému nerozumí. Hloupý býk to je. Velký kámen a mezi rohy…“

„Osvěžující nápad,“ řekl Vadim; už zase mluvil k jeho zádům. „Změníme život k lepšímu.“

Mohamed se již neotáčel. Mírně se pohupoval v sedle a sjížděl ze svahu – bez jakékoli cesty, rovnou po osypu, na sever směrem ke kamenné hoře, zahalené sivým oparem, která byla známá nejen svým okouzlujícím názvem Tchyniny zuby, ale také strmým sjezdem pro automobily, jehož název zněl v překladu „Škodí duši“.

„Maso na houby,“ ozval se popuzeně Timofej Jevsejevič. „Řekněte mi, co s ním mám dělat? Vždyť si na něm vylámeme poslední zuby.“

„Uvařte charčo,“ navrhl Vadim.

„No jo… Charčo… Charčo škodí zdraví.“

„Tak teda skopovou polívku. S česnekem. A makaróny. Uspávadlo a projímadlo v jednom. Nejenže škodí zdraví, ale navíc dobře chutná.“

Na tohle Timofej Jevsejevič nic neodpověděl, jenom začal aktivně břinkat nějakými svými talíři či hrnci a pak se najednou tenounkým hláskem dal do zpěvu:

„Co já bych si nezpíval, co já bych si nepískal,

když v klidu a pořádku je chaloupka má…?“

Úmorné vedro definitivně převzalo otěže a zavládlo všude vůkol; nad východním svahem se chvělo rozpálené povětří, a tu se v těch místech zničehonic zjevila flekatá kravská těla, rohy, mávající ocasy, usliněné tlamy – to všechno vypadalo, že zvolna proplouvá oním vzdušným třepetáním. Vadim, jehož se v křesílku zmocňovala dřímota, pozoroval zvířata klížícími se zraky. A Timofej Jevsejevič si dál pištěl, truchlivě, bez přestání:

„Muška na okénečku na cimbály hrá,

pavouček na zídečce pavučinky tká,

co já bych si nezpíval, co já bych si nepískal,

když v klidu a pořádku je chaloupka má…?“

Potom sám sebe náhle přerušil a jaksi rozpačitě pronesl: „To jedou naši?“

Vadim se ihned probudil a zaposlouchal se. Kromě syčení vařiče však neslyšel vůbec nic.

„Není možná,“ řekl. „Odkud? Vždyť ještě nejsou ani dvě.“

„A já vám povídám, že to slyším. Jede auto. Odtamtud.“

Vadim se opět zaposlouchal. Zdálo se mu, že skutečně slyší nějaké cizí zvuky, jenže to bylo příliš pěkné, než aby to byla pravda, a tak – dílem z pověrčivosti, dílem z ryzí umíněnosti – prohlásil: „Prostě to není možné. Vždyť přece jasně říkali, že nejdřív v sedm, spíš později.“

„No dobrá, dobrá,“ souhlasil Timofej Jevsejevič s nečekanou lehkostí. „Tak ať je po vašem…“

Stál uprostřed svého hospodářství (vařiče, talíře, misky, vidličky a nože, kbelíky, kanystry), oběma rukama si stínil oči a díval se na jih, směrem k silnici. Byl si zcela jistý, že má pravdu – jen proto souhlasil. Vždycky souhlasil tím snáz, čím jistější se cítil. Nechával na samotném protivníkovi, aby se osobně, bez všelijakých dodatečných argumentů a bez dalšího snažení z jeho strany, přesvědčil o své potupné porážce. Jednalo se o Timofejovu vyšší pilotáž vedení diskuse. A to na jakékoli téma.

Na silnici se zpoza zeleného pahorku vynořila střecha automobilu. Ihned bylo jasné, že velký diskutér a vítěz tentokráte pochybil – střecha totiž byla černá, lesklá, honosná, v těchto místech působící dočista nepatřičně. Byla to střecha velkého a luxusního, velice luxusního, až neslušně luxusního vozu.

Poté se objevil i samotný automobil, namáhavě se vyplazil zpoza pahorku – černý, na slunci se lesknoucí, chmurně přepychový džíp Grand Cherokee, „pozemní křižník“, celý ulepený šedivým zasychajícím bahnem. Vyplazil se a ihned strnul, jako by už neměl sílu pokračovat dál. Několik vteřin stál nehybně a civěl před sebe dobrou dvacítkou reflektorů, mlhovek a světlometů, načež naráz otevřel dokořán všechny čtvery dveře a začal ze sebe nespěšně a jaksi neochotně vypouštět cestující.

„Co jsou zač?“ zeptal se Timofej Jevsejevič. V hlase měl strach.

„Nevím.“

„A proč vlastně Mohamed říkal, že čekáte hosty?“

„Nic takového neříkal.“

„Ale vždyť jsem ho sám slyšel!“ namítl Timofej Jevsejevič a v hlase mu zavřískla hysterie.

Od džípu k nim mířila trojice mužů; ještě několik dalších zůstalo u auta, ale Vadim hleděl jenom na tyhle tři. Či přesněji, hleděl pouze na toho, který kráčel uprostřed – člověka středního vzrůstu, celého v šedém, elegantního, dokonale upraveného, snad dokonce s hůlkou v ruce. Starý známý. Šel zlehka a svižně, na druhou stranu ovšem bez náznaku uspěchanosti; šel tak, jak mu to bylo pohodlné, šel dokončit záležitost, rozdělanou již v Petrohradě a tehdy nedokončenou, jež si teď žádala rychlou a efektivní koncovku. Takto se před objektivy televizních kamer pohybují energičtí a věčně mladí političtí činitelé – rázně, průbojně, cílevědomě. Jeho lakýrky s úzkými špičkami, které se aristokraticky leskly na slunci, působily v tomto panství koženkových holínek a špinavých tenisek zcela cize a nemístně.

Nalevo od něj – a malý kousíček za ním – si to vykračovala pořádná gorila, chlapík o hlavu a půl vyšší, v přiléhavé kožené bundě; kulatou kebuli měl plešatou, nebo možná jen dohola ostříhanou. Vadim si ho pořádně neprohlížel, stejně jako si neprohlížel ani třetího příchozího – drobného, s úzkými rameny, od pohledu naprosto neškodného, v hnědozelených maskáčích a s koženou kšiltovkou na veliké hlavě.

„Pořád nechápu, co to může být za lidi…,“ zabručel Timofej Jevsejevič. „A proč zastavili až támhle? To nemohli přijet sem…?“ zamumlal pak, načež dodal ještě něco nesrozumitelného, již dočista zoufalého.

Ti tři se rychle přibližovali, již byli v těsné blízkosti. Šedivý známý přívětivě zamával hůlkou, která, jak se ukázalo, nebyla žádná hůlka, nýbrž něco na způsob černého leštěného ukazovátka, jež s sebou zřejmě nosil vždycky a všude. Nikdy by se s ním nerozloučil. Jako britský důstojník se svým jezdeckým bičíkem.

Namakaný nosorožec obešel hospodářský stan zprava a z nějakého důvodu se zastavil vedle Timofeje. Tyčil se nad ním jako golem; teprve teď bylo vidět, že není ostříhaný, nýbrž skutečně plešatý – se zbytky zrzavého chmýří nad ušima a pihovatým temenem, na němž už nerostlo ani to chmýří. Ksicht měl kulatý a nepříjemně asymetrický, jako by trpěl zánětem okostice.

Šedivý v doprovodu svého druhého společníka obešel stan pro změnu zleva a přistoupil k Vadimovi se slovy: „Dobrý den, dobrý den, Vadime Daniloviči. Tak se tedy zase potkáváme. Copak jsem vám to neříkal…?“

Vadim hleděl, jak ledabyle a ladně usedá ke stolku (aniž by čekal na pozvání) a dává si nohu přes nohu; zablýskla pohupující se lakýrka a vzápětí i leštěná hůlka – černé ukazovátko se špičatým hrotem na jednom a kuličkou na druhém konci.

„Vypadáte, Vadime Daniloviči, jako byste dočista zapomněl, jak se jmenuji… Nebo přece jen nezapomněl?“

„Nezapomněl,“ procedil Vadim skrz zuby.

„Výborně. Promluvíme si?“

„O čem?“

„Ále, pořád o tomtéž. Vzpomínáte si?“

Vadim mlčel.

„Mám vám to připomenout?“

Vadim stále mlčel a úkosem na něho hleděl. Muž v šedém se usmíval zdvořilým nezávazným úsměvem lva salónů, vedoucího nezávazný rozhovor o počasí. Nebo o politice. Nebo o fotbale.

Človíček s velkou hlavou a v maskáčích se neposadil, třebaže volné židle byly přímo tady, na očích. Opřel se zády o pozorovatelnu a složitým způsobem si propletl své vyzáblé nohy. Také on se usmíval, ovšem jaksi roztržitě, jako by se nacházel daleko odsud a myslel na něco úplně jiného. V kombinaci s jeho nehybnýma hadíma očkama působil tento úsměv podivně a nepříjemně. Ruce měl strčené v kapsách bundy a neustále pohyboval prsty, jako by tam něco hledal nebo se něco snažil nahmatat.

A namakaný nosorožec se tyčil nad Timofejem jako zlý bohatýr z pohádky – nehybný, obrovský, těžkopádný, jakoby zevnitř nafouknutý. Nebohý Timofej Jevsejevič pod ním seděl na bobku a bál se pohnout – zornice, které měl roztažené přes celou duhovku, mu křečovitě těkaly a pocukávaly sebou jako dodělávající pulci.

„To jste se trmácel přes celé Rusko jenom proto, abyste se mnou zase mluvil o těch hloupostech?“ zeptal se Vadim srz zuby.

„Copak jsem vás hned na začátku nevaroval, že nás čeká vážný rozhovor? Že jste ho vážně nevzal, to už je váš problém. Najdou se lidé, kteří tohle všechno za hloupost rozhodně nepovažují…“

„Ale měli by. Už jsem vám naprosto jasně řekl…“

„Stop. Takhle se nikam nedostaneme,“ pronesl šedivý muž s okázalou lítostí. Měl zvláštní jméno, jak křestní, tak i to otcovské – Erast Bonifaťjevič. Nikde samozřejmě nebylo psáno, že se tak doopravdy jmenuje. „Co kdybychom to zkusili pěkně od začátku?“ navrhl Erast Bonifaťjevič. „Vy přece víte, kdo bude zvolen gubernátorem.“

„Můj ty bože,“ řekl Vadim a demonstrativně zavřel oči.

„Žádné ‚bože‘, prostě mi odpovězte. Víte to?“

„No, řekněme, že vím.“

„Kdepak, můj milý! Zapomeňte na všelijaká ‚řekněme‘. Tak víte to, nebo ne? Vždyť vy to přece víte!“

„Vím,“ souhlasil Vadim neochotně. „Zvolí Generála.“

„Díkybohu! Konečně jsme se aspoň na něčem shodli.“

„Kdepak, neshodli jsme se na ničem. Ani předtím jsem přece nepopíral, že vím…“

„Přesně tak! A o tom právě mluvím, Vadime Daniloviči, o tom právě mluvím! A nyní otázka číslo dvě – jak to víte?“

Vadim zkřivil tvář.

„Tohle já vám nemůžu, prostě nemůžu vysvětlit. Jak víte, že ‚zima skončí, začne léto‘?“

„‚Zásluhou naší strany je to‘. Špatný příklad. Tohle vědí všichni.“

„No vidíte, a tohle vědí taky všichni. Že bude zvolen Generál. Vy snad o tom máte nějaké pochybnosti?“

„Mám, a nemalé.“

„Nemusíte je mít. Do druhého kola se dostanou Generál a Zjuzjučník. Zvítězí Generál. Jakože dvakrát dva jsou čtyři.“

„Zato já jsem si jistý, že bude zvolen Inteligent.“

„Vážně? Čtete vy vůbec noviny? Víte, jaký má Inteligent rating?“

„Vím. Ale zvolen bude Inteligent a vy, Vadime Daniloviči, tomu napomůžete.“

„Zase! Přece jsem vám už posledně jasně říkal…“

„To, co jste mi říkal posledně, si moc dobře pamatuji. A já vám tehdy jasně vysvětlil, že taková odpověď nás naprosto neuspokojuje. Vzpomínáte si?“

„Koho ‚nás‘?“

„Vy to nevíte? Nás. Velkými písmeny: N-Á-S.“

„Nerozumím.“

„Ale rozumíte, moc dobře rozumíte. Přestaňte si hrát na pitomečka. Všechno už vám bylo řečeno, a to dokonale srozumitelně.“

„Nic mi nebylo řečeno,“ namítl Vadim paličatě. „Nějaký ajatolláh. Proč ajatolláh? Co s tím má společného ajatolláh?“

„Přestaňte si hrát na pitomečka,“ zopakoval Erast Bonifaťjevič zostra. „Já nežertuji.“

Mužíček s velkou hlavou si mezitím vytáhl z kapsy hrst ořechů a začal je jeden po druhém louskat s pomocí malých speciálních kleštiček. Jádra si bez dívání házel do úst, slupky jednoduše trousil do trávy. Všechno to prováděl naprosto automaticky a celou dobu hleděl na Vadima, jenom na Vadima, upřeně, bez mrkání. Ale s úsměvem. Stále s úsměvem. Jen teď byl bledý, dočista bleďounký, ten jeho úsměv, jako to někdy bývá na špatně exponovaných fotografiích.

„Radím vám, Vadime Daniloviči, abyste nemlčel,“ poznamenal Erast Bonifaťjevič. „Znovu vám musím připomenout a vysvětlit – tedy pokud jste mě skutečně stále ještě nepochopil –, že tohle je vážný rozhovor. Velmi vážný. Takže raději odpovězte.“

Vadim rozlepil suché rty.

„To opravdu věříte, že jsem schopen dělat budoucnost?“

„Nevěřím,“ řekl Erast Bonifaťjevič pádně. „Vím to.“

„Ale to je přece nesmysl,“ řekl Vadim bezmocně. „Nesmysl!“

„Vůbec ne. Je nám dobře známo, že budoucnost nejenže vidíte, ale že ji také dokážete, jak jste to sám nazval, ‚dělat‘. Víme to z navýsost důvěryhodných zdrojů. Těch nejdůvěryhodnějších, Vadime Daniloviči!“

„Nesmysl,“ zopakoval Vadim. „Copak sám nechápete, že to je nesmysl…? Nic takového přece není možné!“

A vtom se ozvalo nečekané, ale o to příšernější zakvílení Timofeje Jevsejeviče: „Vadime Daniloviči! Střezte se! Neobelhávejte pány! Vždyť vy přece MŮŽETE! Neprotivte se jim, udělejte, co po vás chtějí…“

„Panebože,“ řekl Vadim a s hrůzou se na něho podíval. „Ještě vy s tím začínejte…“

„Já přece všecko vím!“ Timofej Jevsejevič dál seděl na bobku – vypadalo to, že právě vykonává potřebu – a v této žalostné poloze obviňujícím tónem křičel, celý se třásl jako v zimnici, a dokonce rukou ukazoval na Vadima, jako by se tím snažil dodat svému nařčení větší váhu. „Vždyť přece vidím, jak celou dobu děláte počasí…! On totiž dělá počasí!“ pokračoval Timofej Jevsejevič, obraceje se již důvěrně přímo k šedivému Erastu Bonifaťjevičovi, jenž nyní celým svým zevnějškem dával najevo své nefalšované zaujetí odehrávajícím se výjevem. „Nepředpovídá ho, ne-e, on ho dělá! Celou cestu. Když jsme z pozorování unavení, rozprší se. Ale když je třeba pozorovat co nejvíc, hned máme počasíčko jedna báseň!!! Jen se podívejte: podzim za dveřmi, ale my tu máme vedro, že chodíme bez gatí… To proto, že teď potřebuje pozorovat, potřebuje jasnou oblohu a vůbec se mu nehodí, aby se za celou noc neukázala jediná hvězda…!“

„Stejně by mě ale zajímalo, kolik je ‚s‘ ve slově ‚Syščenko‘,“pronesl Vadim chraplavě a zrzavý Golem náhle položil obrovskou tlapu Timofejovi na hlavu. Timofej ihned zmlkl, jako by ho vypnuli v půli slova.

Zavládlo ticho a do tohoto ticha udělal Erast Bonifaťjevič svůj závěr.

„Hlas lidu!“ pronesl poučným tónem. „Vox Dei, abych tak řekl. Nebraňte se, Vadime Daniloviči, je to zbytečné. Stejně to o vás každý dávno ví. Ve třiadevadesátém si byli všichni bez výjimky jistí, že zvítězí demokrati. Celičký sovětský národ, jako jeden člověk. Jenom vy jste říkal: kdepak, lidičky, to se nestane, dostanete Žirinovského. A nakonec to tak vážně bylo! Ve čtyřiadevadesátém si byli všichni jistí, že k žádné válce v Čečensku nedojde, a jenom vy…“

„Já pořád nechápu, co po mně vlastně chcete,“ řekl Vadim. „Kdo podle vás jsem – nějaký mág, nebo co?“

„Nevím,“ pravil Erast Bonifaťjevič procítěně. „Nevím, a dokonce to ani vědět nechci. Nám jde o to, aby ve volbách gubernátora zvítězil člověk, kterého všichni z nějakého důvodu nazývají Inteligentem, ale jak to hodláte provést, to už se nás vůbec netýká. Magie? Prosím, ať to je třeba magie. Kouzla, čáry, telekineze… futurokineze, abych tak řekl – klidně, žádný problém. A vůbec, ať to zůstane vaším know-how, my na ně neaspirujeme. Je vám to jasné?“

„Je mi jasné, že vám přeskočilo,“ řekl Vadim zvolna.

Náhle se zvedl.

„Dobře,“ řekl. „Fajn. Hned to bude. Jenom si skočím pro papíry…“

Pohnul se směrem ke stanu, ale elegantní Erast Bonifaťjevič se ani pořádně nepodíval, jenom letmo zašilhal po zrzavém Golemovi; tomu pak, jak to vypadalo, stačil jediný krok, aby se ocitl mezi vchodem do stanu a Vadimem.

„Zrzek jeden ryšavý vyvolává obavy,“ řekl mu Vadim, donucen se zastavit, a Golemova asymetrická tvář se zkroutila ještě víc, dokonce to vypadalo, že samým soustředěním mhouří oči.

„C-že?!“ zeptal se mimořádně agresivně, byť překvapivě vysokým a sípavým hláskem.

„Zrzek jeden plamenný, zapálil dům kamenný… Omlouvám se,“ zarazil se Vadim spěšně. „Nic osobního. To já jen tak, ze strachu.“

„Nevšímej si toho, Kešíku,“ prohodil Erast Bonifaťjevič ledabyle. „To on ze strachu. Žertuje. Strašně se polekal. To se samozřejmě stává… Vadime Daniloviči, měl byste se posadit. Vždyť vy jste vážně vyskočil jak čertík z krabičky. Jeden můj úžasný známý v takových případech říká: dřepněte si na zadek… Co tam v tom stanu asi tak můžete mít? Nějakou dvouhlavňovku, předpokládám? Ale než byste ji vyhrabal zpod harampádí, než byste našel náboje, nabil ji… To je přece směšné. A neseriózní. Nechte toho, radši si pojďme dál povídat.“

Vadim se znovu posadil ke stolku a oběma rukama si uhladil vlasy.

„Jak v takovýchto případech říkají Angličané,“ pronesl s nuceným úsměvem, „my well bloat shall when blade. Což v překladu znamená: můj velbloud šel ven blejt.“

Erastu Bonifaťjevičovi to chvilinku trvalo, ale nakonec mu to došlo.

„Zajímalo by mě, co v takových případech říkají Holanďané,“ zeptal se vzápětí.

„To nevím.“

„No dobrá, dejme tomu… A Francouzi?“

„Allons c’est la laine,“ opáčil Vadim okamžitě, „ma car te l’a ta pas.“

„Což v překladu znamená?“

„Aljona sela len, Makar telata pás. Idyla. Venkovská krajinka. Levitan. Nebo Kramskoj. Jde – hučí, hle! – Zelený Šum!“

Erast Bonifaťjevič v odpověď cosi neurčitě zamručel a pak uznale řekl: „Důvtipné. Jste důvtipný společník, Vadime Daniloviči. Ale vraťme se zpět k naší malé záležitosti.“

„Jenže já nevím, co vám ještě povědět,“ promluvil Vadim a unaveně přimhouřil oči. „Vůbec mě neposloucháte. Já vám říkám, že to je nemožné. A vy mi nevěříte… Věříte na zázraky, ale zázraky nejsou.“

„A ZNÁT budoucnost?“ řekl Erast Bonifaťjevič. „Copak znát budoucnost není zázrak?“

„Ne. Není to zázrak. Je to taková dovednost.“

„Napravovat budoucnost je také dovednost.“

„Ale ne, ne!“ řekl Vadim zlostně a s odporem. „Vždyť jsem vám to vysvětloval. Je to jako plynová roura o velkém průměru: díváte se skrz ni a tam daleko, na konci, na druhé straně vidíte obrázek – to je jakože budoucnost. Kdybyste rouru otočil, uviděl byste jiný obrázek. Jinou budoucnost, rozumíte? Ale jak s ní otočit, když váží sto, tisíc tun – vždyť představuje vůli miliónů lidí, rozumíte? ‚Výslednice miliónů vůlí‘ – to jsem neřekl já, to Lev Tolstoj. Jak bych měl tu rouru asi tak otočit? Čím? Svým šulinem, odpusťte mi ten výraz?“

„To je jen a pouze váš problém,“ namítl Erast Bonifaťjevič, jenž mu ovšem naslouchal pozorně a bez přerušování. „Otočte ji čímkoli, čím vám to jen bude pohodlné.“

„Jenže to je vážně nemožné!“

„My ale víme, že to možné je.“

„Jak jste na to proboha přišli?!“

„Máme ty nejdůvěryhodnější zdroje.“

„Jaké sakra zdroje?“

„Řekl nám to on sám.“

„Co?“ nechápal Vadim.

„Ne ‚co‘, nýbrž ‚kdo‘. On sám. Víte, o kom mluvím? Tušíte? ON. SÁM. On sám nám to řekl. Divím se, že vám to samotnému nedošlo.“

„Lžete,“ řekl Vadim a zakuckal se.

„To bylo nezdvořilé. Dokonce hrubé.“

„Nic takového vám říct nemohl.“

„Ale přesto řekl. Jen se zamyslete – odkud bychom se to jinak mohli dozvědět? Komu jinému bychom ještě mohli uvěřit, popřemýšlejte!“

A v tu chvíli se Timofej Jevsejevič jako kdyby probral z hypnózy. Vydal ze sebe podivný skřípavý zvuk, znenadání se rozběhl a dlouhými skoky vyrazil pryč – hopsal přes natažená stanová lana a neustále kličkoval ze strany na stranu, podoben obřímu zpocenému zajíci se sklopenýma ušima. Zakratičko se vyřítil z tábořiště a hnal se k severnímu svahu, přímo k přízračně se třpytícím cukrovým homolím Elbrusu.

Všichni za ním hleděli jako očarovaní. Potom se ten s velkou hlavou, milovník oříšků, rychle, téměř nesrozumitelně zeptal: „Mám ho sejmout, veliteli?“

„Ale ne. Proč? Ať si běží…“ Erast Bonifaťjevič se znenadání plavně zvedl a zamával svou hůlkou přes kuchyňský stan – zřejmě dával znamení lidem, kteří zůstali u automobilu, že je všechno v pořádku, že nemusejí nic podnikat. „Ať si běží,“ zopakoval a znovu se posadil. „On má svou práci a my zase tu svou, nemám snad pravdu, Vadime Daniloviči?“

Vadim mlčel, pohled upřený za prchajícím Timofejem Jevsejevičem – ten stále ještě hopsal, stále ještě kličkoval, nohy v nikdy nečištěných koženkových holínkách se mu jen míhaly. Na chlapíka přes padesát, navíc zatíženého břemenem vnuků a chorob, to nebylo zlé, vůbec to nebylo zlé. Zřejmě ho na svých bledých křídlech unášel samotný pán Děs, a tak by se teď nedokázal zastavit, ani kdyby sám chtěl.

„Mlčíte…,“ promluvil Erast Bonifaťjevič, když se od Vadima nedočkal odpovědi, ba ani jakékoli viditelné reakce. „Pořád mlčíte. Spolkl jste svůj dar řeči… Což tedy. V tom případě zahajme eskalaci. Kešíku, buď tak hodný.“

Plešatý nosorožec Golem-Kešík se ihned na Vadima zezadu navalil a sevřel ho ve svém železném zpoceném objetí. Uchopil ho napříč trupu, nalehl na něj, přimáčkl ke skládacímu křesílku, zafixoval, znehybnil, skoval. Ve Vadimovi cosi křuplo – možná kůstky, možná nějaké chrupavky. Teď už se nedokázal pohnout. Vůbec. Ale ani se o to nesnažil.

„Uvolni mu ruku,“ nařizoval mezitím Erast Bonifaťjevič. „Pravou. Tak. A posuň se, ať mu vidím do tváře a on zase mně. Dobře. Děkuji… A teď mě poslouchejte, Vadime Daniloviči,“ pokračoval, když k Vadimovi sklonil obličej, náhle zrůzněný nepřátelstvím, a upřeně na něj z těsné blízkosti pohlédl. „Teď vám dám malou lekci. Abyste definitivně pochopil, v jakém světě vlastně žijete… Oči otevřít!“ štěkl nečekaně z plných plic, prudce zvedl své černé ukazovátko a opřel jeho špičaté žihadlo o Vadimovu tvář kousíček pod levým okem. „Račte se mi dívat do očí! Bude to závažná lekce, ale měla by vám vydržet na celý zbytek života… Ljopo, raz!“

Drobný Ljopa s velkou hlavou vysypal na zem zbytek oříšků, otřel si dlaň o kalhoty a přistoupil blíž. Ledabyle si přitom pocvakával čelistmi svých kleštiček. Byly to lesklé a světlé kleštičky, speciálně na ořechy – dvě kovová držátka se zubatými výřezy v místě, kde je spojovala příčná osička. Drobný Ljopa s velkou hlavou okem nepostřehnutelným pohybem chytil do těchto výřezů Vadimův malíček a stiskl držátka.

„Tak malý a tak nepř-říjemný,“ řekl mu Vadim přiškrceným hlasem. Jeho tvář zpopelavěla a po celém čele mu vyrašily velké krůpěje potu.

„Nešaškovat!“ nařídil ihned Erast Bonifaťjevič podrážděně. „Pořádně vás to bolí a bude vás to bolet ještě víc. Ljopo, dva!“

Drobný Ljopa se rychle olízl a hbitě chytil do kleštiček další prst. „Ty-ý!“ zasípal Vadimovi do ucha zrzavý Golem-Kešík a nalehl na něj ještě důkladněji. „S-stůj…!“

„Dost, to stačí…“ Vadimovi došel dech. „Stačí to. Souhlasím.“

„Ne!“ namítl Erast Bonifaťjevič. „Ljopo, tři!“

Tentokrát Vadim zakřičel.

Erast Bonifaťjevič se nebezpečně zaklonil v křesílku a sledoval jej. U toho si pohrával se svým černým ukazovátkem s kuličkou. Ve tváři se mu objevil výraz štítivého uspokojení. Všechno se odehrávalo dle dobře promyšleného a nejednou ozkoušeného scénáře. Všechno se dělalo správně. Neposlušnému člověku se hloubavě, pečlivě, zručně a s gustem drtily prsty, a to tak, aby se v kleštičkách určitě ocitly kořeny nehtů. Člověk křičel. Člověk se dost možná už pomočil. Člověk dostal závažnou lekci, která ho zničila a zlomila. A přesně to koneckonců bylo cílem – dostat člověka do zcela konkrétního stavu.

Pak Erast Bonifaťjevič nařídil: „Konec. Dost… Ljopo! Řekl jsem dost!“

A oni ustoupili. Oba dva. Vrátili se do výchozích postavení. Jako psi. Do svých bud. Prašiví psi. Šakali. Kati. Vadim se díval na své zmodralé prsty a plakal. Prsty rychle opuchaly a modř i nach se přímo před očima měnily v inkoustovou čerň.

„Je mi to líto,“ pronesl Erast Bonifaťjevič svým původním delikátním hlasem salónního lva. „Ale bylo to absolutně nezbytné. Nezbytná lekce. Pořád jste nechtěl uvěřit, jak moc je to vážné, ale ono je to přitom strašně vážné! Teď tedy dál…“ Strčil si úzkou dlaň pod klopu saka a vytáhl na světlo boží dlouhou bílou obálku. „Tady jsou peníze,“ řekl. „Nemalé, jen tak mimochodem. Pět tisíc dolarů. Pro vás. Záloha. Můžete si ji vzít.“

Dlouhá bílá obálka ležela na stole před Vadimem a Vadim na ni hleděl uslzenýma, strnulýma, skleněnýma očima. Chvěl se po celém těle.

„Slyšíte mě?“ zeptal se Erast Bonifaťjevič. „Hej! Odpovězte mi a přestaňte bulet. Nebo si snad chcete celou proceduru zopakovat?“

„Slyším,“ řekl Vadim. „Peníze. Pět tisíc…“

„Dobře. Jsou vaše. Záloha. Je nevratná. Pokud šestnáctého prosince vyhraje Inteligent, dostanete i zbytek – dalších dvacet tisíc. A pokud ne…“

„Šestnáctého prosince ještě nikdo nad nikým nevyhraje,“ řekl Vadim skrz zuby. „Bude druhé kolo.“

„To přece není podstatné…,“ opáčil Erast Bonifaťjevič netrpělivě. „Nejsme formalisté. A vy moc dobře chápete, co po vás chceme. Když se Inteligent stane gubernátorem, obdržíte dalších dvacet tisíc. Když se Inteligent gubernátorem nestane, měl byste naopak počítat s velkými nepříjemnostmi. Nyní už máte jistou představu, jaké konkrétně nepříjemnosti to budou.“

Vadim mlčel a zdravou levou rukou si tiskl k hrudi bolavou pravici. Ještě pořád se třásl. Už sice neplakal, ale dle jeho vzezření se naprosto nedalo poznat, zda je tento člověk – shrbený v pitomém rozkládacím křesílku, chvějící se, zpocený, bledý – příčetný, anebo má bolestí nadále zatemněný rozum. Erast Bonifaťjevič se zvedl.

„To je vše. Dostalo se vám varování. Odpočítávání běží. Dejte se do práce. Zas tak moc času na to, abyste otočil plynovou rouru o velkém průměru, nemáte – všehovšudy nějakých pět měsíců, dokonce ještě méně. Jak známo,“ mentorsky zvedl dlouhý bledý prst, „i malé úsilí dokáže pohnout s horou, je-li k dispozici dostatek času. Takže raději nezahálejte a dejte se do toho hned teď…“

„Nebude-li tření…,“ zašeptal Vadim, pohled upřený kamsi mimo něj.

„Co? Ach ano. Jistě. Ale to už jsou vaše problémy. Zatím se tedy mějte hezky. Buďte zdráv.“

Otočil se a užuž vykročil pryč, ale znovu se zastavil.

„Pro případ, že byste se rozhodl prchnout do Ameriky anebo si vůbec jakkoli hrát na hrdinu, pamatujte, že máte matku a my moc dobře víme, jak ji máte rád…“ Tvář se mu štítivě zachvěla. „Doopravdy nenávidím takové mrzké vydírání, ale když ono to s váma zmetkama jinak nejde…“ Opět se pohnul k odchodu, ale znovu se zarazil. „Nemohl byste mi na oplátku za tu zálohu prokázat malou laskavost?“ řekl s příjemným úsměvem. „Prozradil byste mi, koho teď postaví do čela FSB?“

„Ne,“ promluvil Vadim. „Neprozradil.“

„Ale copak? Snad jste se neurazil? Zbytečně! Vždyť v tom není nic osobního – je to jenom obchod, takový specifický byznys, nic víc.“

„Rozumím,“ řekl Vadim a podíval se mu do tváře. „Beru na vědomí.“ Těžko se mu hovořilo, a tak jednotlivá slova pronášel s mimořádnou pečlivostí, jako člověk, který sám sebe neslyší. „Ale takovou laskavost vám nejsem schopen prokázat. Vím, po čem touží milióny, ale nemám potuchy, co chce tucet hlavounů.“

„Ach, takže takhle to je? No ano. Samozřejmě. Pak se tedy mějte hezky. Hodně štěstí.“

S těmito slovy vykročil pryč; již se neotáčel a cestou si pohrával s černou hůlkou-ukazovátkem – elegantní, rovná záda, celý v šedém, sebejistý, spolehlivě chráněný, ďábelsky spokojený sám se sebou. Drobný Ljopa již bez rozloučení pospíchal za ním; za chůze si strčil do kapsy své kleštičky na ořechy – byl tak malý a tak nepř-říjemný…! Zato Kešík se zdržel. Zpočátku sice udělal několik kroků za svým nadřízeným, ale sotva Erast Bonifaťjevič zmizel za kuchyňským stanem, zastavil se, obrátil k Vadimovi svou zrzavou tvář, znenadání zkřivenou, jako by ho náhle rozbolely zuby, načež svou měkkou tlustou tlapou pleskl Vadima po tváři tak, že ho vmžiku i s křesílkem povalil na zem, kde zůstal ležet s očima obrácenýma v sloup. Kešík se několik vteřin díval na něj, několik dalších pak na dlouhou bílou obálku, jež na stolku zůstala bez dozoru, a potom zase na Vadima.

„S-svině zassaná…,“ zasípal stěží slyšitelně, načež se otočil a s dunivým dupotem tlustých nohou odkvačil za ostatními.

Vadim nějaký čas ležel tak, jak padl: na zádech, nohy nejapně roztažené, se složeným křesílkem pod sebou. Potom se mu do očí navrátila barva i rozum a on začal opět dýchat, dokonce se opřel o loket bolavé ruky a zkusil se otočit na bok. Povedlo se mu to. Vyprostil se zpod křesílka, o něž se zachytil. Začal se plazit.

Ani se nesnažil vstát. Plazil se po loktech a kolenou, úpěl, ztěžka oddechoval a celou dobu se díval jen a jen před sebe – na dva kbelíky se sirnou minerálkou Narzan, postavené ještě zrána pod plachtu hospodářského stanu.

Doplazil se. Jakžtakž se posadil, již dopředu sešklebil tvář a pak ponořil bolavou ruku do nejbližšího kbelíku.

„Králíčka Duracell nic nezastaví…,“ hlesl do prázdna a pak zplihl, zaposlouchal se do své bolesti, do svého zoufalství, do prázdnoty ve svém nitru a také – s bezmocnou nenávistí – do pochmurného sametového ryku přepychového cherokee, jenž se nespěšně otáčel kdesi tam za stanem, na hrbolaté silnici.

Lyrická digrese č. 1

OTEC TIMOFEJE JEVSEJEVIČE

Timofej je prazvláštní člověk, nějakým nepochopitelným způsobem fixovaný na svého otce. Pro vytrvalého psychoanalytika by se tu otevíralo opravdu široké pole působnosti. Otec tohle, otec tamto. Otcova udatnost. Otcova zručnost. Jeho moudrost. Šikovnost…

Ukázka udatnosti: rok devatenáct set, zhruba, padesát šest. Antikainenův kolchoz (někde na Karelské šíji, kousek od Pitěru). Stavební prapor pod velením, to se ví, Timofejova otce rozebírá sýpku, jež se zde dochovala ještě z finských dob. Dochází k zásadní sázce mezi, to se ví, otcem a místním brigadýrem: povede se vojákům rozebrat sýpku za jediný den, anebo to nemají šanci zvládnout? Kdo prohraje, musí vylézt na komín a pak do něj (přede všemi) nasrat (co se řeklo, řeklo se, vrátit se to už nedá). Tak tedy: nejenomže se sýpku podařilo během sedmi hodin rozebrat, ale navíc když pak brigadýr při pohledu na vysokánský (pět metrů) komín z červených cihel začal kňučet, že ho prý zrovna chytla záda, otec na ten komín „vzlétl jako orel, jako orel se na něm usadil a nasral do něj… odpusťte mi ten výraz…“ A to už otci tou dobou bylo osmačtyřicet a něco…

Ukázka moudrosti: „Člověk jest zvíře dvounohé, vždy lačné, nikdy nasycené.“ (Bůh ví, kde se to dočetl, ale přece si to nevymyslel sám?) A ještě: „Ten nejzarputilejší voják je ten, který je oklamaný. Pravdou vojáka nevychováš, ale vychovávat se musí, to se nedá nic dělat, protože jinak ti za chvíli sám vleze na hlavu.“

Otec (to se ví) vůbec rád vzpomínal na válku. Ale tak nějak divně. V té jeho válce se nestřílelo, dokonce se tam snad ani nezabíjelo: „… a vojáci přiběhli a hned že, soudruhu kapitáne, tam ve sklepě je víno, celých dvanáct soudků! A já na to: dobrá, dva soudky pro Starýho, ale honem rychle, v tempu kvapíku… Starý byl tuze spokojený, dokonce mi daroval ukořistěné parabellum, co ho sebrali nějakému plukovníkovi…“ Vážně se uměl dobře přizpůsobovat tenhle, to se ví, otec. „Měli jsme šéfa kontrarozvědky Směrš, majora Skitalce – hotové zvíře to bylo, smrt v očích –, no a ten mi zobal z ruky jak ptáčátko… Protože člověk se musí umět přizpůsobovat, je to celá věda…!“

V roce devatenáct set čtyřicet pět, to už bylo ve Východním Prusku, se mu stalo, že žil naráz jak s matkou – paní domu –, tak i s její dcerou. V jedné posteli, dalo by se říct. A přitom bez jakéhokoli násilí – samy se mu nabídly, to je měl jako odmítnout? A na podzim, stále v pětačtyřicátém, ale už v Mandžusku, vylévali z kanónových tlumičů brzdovou kapalinu a na uvolněné místo strkali štůčky hedvábí, aby je propašovali přes kontrolní stanoviště… No a tak dále, v naprosto stejném duchu.

Zemřel v roce devatenáct set sedmdesát šest – během zimního rybolovu, ovšem již zjara, když ho to kousek od Kivgody na ledové kře odneslo daleko na jezero; od té doby už ho nikdy nikdo neviděl.

„V nudných rozhovorech o lidech minulosti se ukrývají tajemství jejich velkých skutků.“ Nevím, nejsem si jistý. Mimochodem, já svého otce neviděl. Vůbec nikdy. Ani na fotografiích. Ale třeba je to tak lepší…?

KAPITOLA DRUHÁ

PROSINEC,

DRUHÉ PONDĚLÍ

Jurij Georgejevič Kostomarov,

přezdívaný Polygraf Polygrafovič

V noci udeřila obleva – všude to teklo a kapalo, krůpěje bubnovaly na železné římsy. S nenadálým rachotem se bortily odtávající ledové zátky a propadaly se do mnohapatrových plechových studen okapových rour. Udělalo se sychravě a škaredě, a to i v domě. Celou noc se převaloval, probouzel se a zase namáhavě usínal; skrze těžkou dřímotu slyšel, jak Žanka komusi kvapně a nesouvisle vykládá něco zdánlivě naprosto nesrozumitelného, ale zároveň kupodivu nesmírně upřímného a naprosto čistého – jako potůček, zurčící uprostřed zeleně. Ve výsledku se vůbec nevyspal: vstal v nekřesťanskou hodinu, ještě nebylo ani sedm, s bolavou hlavou a zlostný jako čert. A to ho mimochodem čekal obtížný den – hned tři kontakty, přičemž pokaždé s různými objekty, z toho dokonce jeden výjezdní.

Pro začátek, jak bylo dohodnuto, přišel ve tři čtvrtě na devět na roh Malé Plavecké a Ljublinské (kde bylo na domě křídou již odnepaměti načmáráno „ZJUGANOVE, zachraň rusko“), koupil si, jak bylo dohodnuto, smetanovou zmrzlinu ve vaflovém kelímku a začal ji nespěšně pojídat, přičemž si četl – tohle již byla jeho vlastní iniciativa – přímo tady vyvěšené včerejší vydání plátku „Petropavlovský čas“. Nejbližší lampa se nacházela docela daleko, a tak se mu v jitřním šeru nečetlo zrovna snadno, nemluvě o tom, že ani samotný obsah příliš zajímavý nebyl – něco o profesním vzdělávání, o chystaném trhu s kožešinami a kolem toho spousta dalších předvánočních nezáživností…

Deštník si s sebou samozřejmě nevzal – kdo by v prosinci potřeboval deštník? Nicméně, za pět devět se rozpršelo. Lidé, kteří se tou dobou shromáždili na rohu, všechna ta nebohá ranní ptáčata, čekající buďto na schůzku, anebo na příjezd autobusu číslo čtyři, se svorně načepýřili, schoulili a scvrkli; tváře měli naráz úplně stejně nešťastné a mokré, jako zmáčené slzami.

Za minutu devět (ten zatracený puntičkář, hotový Němec) se na rohu zjevil Zaměstnavatel – v prostorném anglickém plášti až po paty a titánským deštníkem rovněž anglického původu. Zaujal pozici tři kroky od Jurije, přičemž se k němu zkušeně otočil zády (mokrým a lesklým hrbem deštníku), a čekal na klienta, který zřejmě nebyl ani Němec, ani puntičkář, a tak měl zpoždění, jak se koneckonců sluší a patří na normálního ruského člověka mužského pohlaví, jemuž schůzka neslibuje nic přehnaně pěkného, či naopak přehnaně zlého.

Neuběhlo však ani pět minut, když se ukázalo, že klient ještě ke všemu vůbec není muž. Jurij se zabral do čtení článku o korupci v policejním sboru, a když se opět vrátil do reality, dorážela na Zaměstnavatele statná a výrazná osoba v hnědém koženém kabátě a s obrovskou rudou nadýchanou hřívou vlasů, líbivě posetou vodní tříští. V rukou třímala robustní vyšívanou kabelku a hovořila, ač šeptem, neobyčejně průbojně a energicky. Člověka při pohledu na ni chtě nechtě napadal starý terminus technicus „herdekbaba“, případně také výraz, který v takovýchto případech s oblibou používal samotný Zaměstnavatel – „kůň s koulema“.

Jelikož se osoba všemožně snažila zachovávat soukromí, bylo jí – obzvlášť zpočátku – špatně rozumět. Její šepot se však podobal burácení hromu a ona ostatně nejspíš šeptat ani neuměla; zřejmě patřila k lidem, kteří své názory pronášejí pěkně od plic, aby je všichni slyšeli – zostra a nahlas. Díky tomu se Jurij brzy dostal do obrazu, o to rychleji, že byl Zaměstnavatel pod náporem hnědého kabátu nucen neustále couvat (jinak by skončil pod dupajícími kopyty) a zanedlouho se svým mokrým deštníkem opřel Jurijovi o rameno; i jemu tedy nezbylo než se posunout, poodstoupit, pochopitelně tak, aby setrval v doslechu.

Z vyprávění vyplývalo, že klienta dnes v noci skolil zánět míšního kořene. Někdy v pět hodin ještě vstal, aby si odskočil na malou, ale na záchodě se zkroutil bolestí, takže ho, nebožáka, musela („Doslova!“) v náruči odnést na gauč. Nyní se sám nedokáže hnout, ba ani se belhat o berlích. (A berle přitom mají doma dopředu schované, již odnepaměti, a to právě pro takové případy.) Dokonce mu musela píchnout injekci diklofenaku, a teď spí. Takže si nemyslete, že se tu jedná o nějaké zanedbávání povinností – máme tu co do činění jen a pouze s nepříznivou shodou okolností, s nešťastnou náhodou, dalo by se říct…

Ohromený (a napůl zadupaný) Zaměstnavatel se chabě a nesměle bránil a odpovídal něco v tom smyslu, že dobrá, že co už teď, že se vážně nemusíte znepokojovat, opravdu ne, že se nic hrozného nestalo, jen ať se uzdraví, zavoláme si, vyjádřete mu mou soustrast, je to tedy pořádná smůla, ale nic hrozného se neděje, nemusíte se rozrušovat… Načež započalo další kolo šeptání zdušenými, přiškrcenými hlasy.

Když to všechno skončilo (statná a výrazná osoba se vzdálila stejně nenadále, jako se předtím přihnala – vystartovala a vzala útokem právě zastavivší autobus číslo čtyři, přičemž cestou smetla jakousi nepozornou stařenku), Zaměstnavatel si s neskrývanou úlevou oddychl, ledabyle se kolem sebe rozhlédl a pak vyrazil (chůzí flanéra) nahoru po Malé Plavecké, směrem ke stanici metra. Jurij dohodnuté dvě minuty vyčkal a pak se vydal za ním (chůzí státního zaměstnance, který jde pozdě do práce). V podchodu se znovu setkali.

„A proč vlastně šeptem?“ zeptal se Jurij, jenž si vzpomněl na starý vtip o generálském automobilu na vládní trase.

„Měl jsem po sauně studený pivo…,“ opáčil Zaměstnavatel ihned chraplavým hlasem – musel si vybavit tentýž vtip. „Netuším, co jí mohl napovídat, že si tady se mnou začala hrát na spiklence… A vůbec se ti musím přiznat, že je to celé dost podivná historka. Kde se vzal, tu se vzal, zánět míšního kořene, a to přímo v rozhodujícím okam–“

Tu se Zaměstnavatel v půli slova zarazil a zmlkl, zcela ponořen ve svých myšlenkách. Jurij se rovněž pokusil zamyslet nad tím, co se stalo, ale nic kloudného z toho nevzešlo. Nikdy nevynikal ani v dedukci, ani v indukci, ani v jakémkoli jiném druhu formální logiky. Obvykle viděl pouze podstatu věcí, aniž by však rozuměl skrytým příčinám. No tak si domluvil schůzku. No tak ho skolil zánět míšního kořene… Nic mimořádného. A místo sebe poslal tuhle svou ženskou. To proto, že mu bylo trapné jednoduše nepřijít, bez omluvy, bez ničeho… Tak v čem je vlastně problém?

Samotný Jurij spatřoval pouze jediný problém, a to zcela odlišný. Zaměstnavatel je skoupější než čtyři Skoti. Zaplatí mu teď za neuskutečněnou seanci, anebo odmítne? Měl by na to koneckonců plné právo. „Za co platit, když není za co platit?“ Vypadalo to (po použití dedukce a indukce), že dvacet babek, v závorce doláčů, právě skončilo pod měděnou pánví – starou, děravou a prorezlou. A samozřejmě s dlouhou hladkou rukojetí – to aby se s ní peníze pohodlněji zakrývaly… Snažil se vybavit, kolik že to měl naposledy na vkladní knížce, ale nedokázal si vzpomenout. Věděl jen, že to rozhodně nebylo moc. Sto černozelených, nebo možná dvě stě.

Mezitím již kráčeli podél mřížoví parku Svobody; déšť byl čím dál silnější a odpornější, zatímco kolemjdoucí stále mokřejší a černější – připomínali utopence, kteří se právě vydrápali z vody (z kouřící díry v ledu). Byli napohled zcela neživí, na rozdíl od Zaměstnavatele, byť ztraceného ve svých úvahách. Rodinovu „Mysliteli“ se ovšem vůbec nepodobal. Měl hustou a zcela prošedivělou kštici a neustále rudou, ba až malinovou tvář buďto skandinávského kapitána, anebo aktivního konzumenta lihovin.

„V takovém počasí,“ řekl Jurij a setřel si z obličeje lechtající vodu, „by jeden ani psa ven nevyhnal. Aspoň ne bez deštníku.“

„A proč by si s sebou vlastně neměl vzít deštník?“ opáčil ihned Zaměstnavatel, aniž by se však vynořil ze svého zadumání.

„Kdo?“

„Ten pes.“

Jurije nenapadlo, co na to říct, a tak nějakou dobu kráčeli mlčky, obcházeli mřížované oplocení parku, aby se dostali na parkoviště, kde mokla Zaměstnavatelova Lada Niva, pochmurná a špinavá jako tahač v plném proudu podzimní ofenzívy. Jakmile nastoupili, všechna skla automobilu se ihned zapotila tak, že přes ně nebylo vidět. Zaměstnavatel je začal otírat špinavým froté ručníčkem a Jurij mezitím seděl naprosto nečinně a přemýšlel o tom, že to v autě smrdí kočičinou, že je to opravdu příšerný smrad, i když už muselo uplynout aspoň půl roku od onoho strašného dne, kdy vezli Zaměstnavatelova Zrzka na veterinární kliniku a kdy Zrzek, nepřivyklý autům a pološílený strachy, pomočil všechno kolem sebe – sedadla, podlahu a nakonec i samotného Jurije, naplněného hlubokou, leč bezmocnou lítostí k nešťastnému zvířeti.

„Jednu věc nechápu,“ prohlásil znenadání Zaměstnavatel, který již mezitím stačil otřít nejpodstatnější okénka a nyní odporně skřípajícími stěrači čistil od špíny čelní sklo. „Nechápu, nač tak důmyslně a zjevně lhát?“

„A kdopak že ti to, chudáčku, lhal?“ zeptal se Jurij, rázem profesionálně ve střehu.

„Přece ta rusovlasá ženština… Kdyby třeba řekla, že nachladl. Nebo že ho neodkladně povolali do práce… Ale ona hned mele něco o zánětu míšního kořene, o berlích, o injekcích… Co že to vlastně bylo za injekci – od ústřelu?“

Jurij se na něho podezřívavě podíval. To ho zkouší, nebo co? „Testuje“ (jak to sám s oblibou nazývá)? Ale na to to přece nevypadá! Zaměstnavatel je skoupý, ale spravedlivý. Kdesi v dáli se znovu mihl přízrak prezidenta Jacksona, shlížejícího z dvacetidolarovky.

„Nezalhala ti ani slůvkem,“ řekl tak pádně, jak jen dokázal.

„To znamená?“ Zaměstnavatel se k němu otočil celým tělem a upřel na něho jízlivé světle zelené oči.

„To znamená, že všechno, co ti řekla, byla pravda.“

„Ručíš za to?“

„Jo.“

„Opravdu?“

„Jo!“ řekl Jurij důrazně a jakoby pro větší přesvědčivost se odhodlal dodat: „Přece mi neplatíš zbytečně!“

Zaměstnavatel potřásl malinovou tváří.

„Ne. Vážně doufám, kamaráde, že zbytečně ne… Ale přitom se ti stejně nepřestávám divit. Na mou duši. No nic, jedeme.“

A jeli. Za halasného pochrochtávání motoru uháněli po černé a mokré třídě Hrdinů Šipky, osvětlené oranžovými lampami, skrze beznadějný neustávající déšť smíchaný napolovic s mlhou, riskantně, v protisměru předjížděli obrovské náklaďáky a nekonečně dlouhé trajlery kamionů, potom zabočili doprava (na žlutou a z levého pruhu) a ihned se ponořili do tunelu pod náměstím Svobody.

Oba mlčeli. Jurij mlčel, neboť se nacházel ve stavu hladového uspokojení v předtuše vydělané (v potu tváře) dvacky, Zaměstnavatel zase ze zvyku. Očekával ho kontakt a on před kontakty nerad vedl řeči, a to ani před těmi nejmalichernějšími, ovšem tento kontakt zřejmě bude komplikovaný a zřejmě si bude žádat naprosté soustředění pozornosti a vnitřní zaměření na objekt. Mlčky dojeli na svou domovskou Jelabužskou, mlčky vystoupili a mlčky vešli do budovy. Hlídač Voloďa, sedící u stolku před dveřmi Intelekt, a. s., jim přívětivě zamával a oni mu mlčky a svorně pokynuli na pozdrav. Po širokém starobylém schodišti (kdysi z bílého mramoru, nyní z napodobeniny) vystoupali do prvního patra – Zaměstnavatel jako první, Jurij uctivě dva schody za ním, jak se sluší na námezdního pracovníka. Přede dveřmi do kanceláří se zdrželi a konečně vydali nějaký zvuk: Zaměstnavatel s nesrozumitelným zasyčením narovnal už snad posté nachýlenou, dočasnou, rukou (Jurije) psanou cedulku SOUKROMÁ DETEKTIVNÍ AGENTURA „PÁTRÁNÍ-STEALTH“, načež oba vstoupili do čekárny.

Bylo zde světlo a díkybohu také teplo. Sekretářka Miriam Solomonovna zrovna telefonovala, a když je uviděla, zatvářila se přísně a namířila dlouhý, tmavě nachový nehet na Zaměstnavatele.

„… ano, už přišel, minutku…,“ řekla do telefonu, načež zakryla sluchátko dlaní a oznámila: „To je Kugušev. Je hrozně nespokojený, volá dnes už podruhé.“

Zaměstnavatel ihned zamířil k sobě do kanceláře, zatímco Jurij si odložil a pověsil mokrý kabát na věšák.

„Dáte si kávu?“ zeptala se ho Miriam Solomonovna. Rázem byla v pohotovosti – celou svou plnoštíhlou postavou dávala najevo svou připravenost okamžitě posloužit: donést kávu, čaj, sklenku brandy nebo cigaretku, vytisknout soubor, najít odkaz, připravit obložený chleba, dovolat se údržbářům, zavolat policajty, píchnout injekci, zalátat děravou kapsu, nahodit vymknuté rameno – to všechno uměla a nikdy nic neodmítala. Zkrátka hotový poklad.

Bylo jí šestapadesát, její děti se ochomýtaly v Izraeli, nebo možná ve Státech, manžel jezdíval na dlouhé služební cesty a ona neměla co dělat a nudila se. Byla to Zaměstnavatelova příbuzná, ovšem natolik vzdálená, že se sám ztrácel, měl-li určit přesný příbuzenský vztah – buďto teta sestřenice nevlastní matky, anebo něco snad ještě vzdálenějšího.

„Děkuji,“ řekl Jurij a ihned v předtuše další otázky dodal: „Děkuji, ale ne. Budeme tu teď mít klienta,“ vysvětlil, třebaže vlastně nic vysvětlovat nemusel – Miriam Solomonovna žádná vysvětlení nepotřebovala. Byla naprosto soběstačná, tahle bílá rubensovská žena s antracitovými vlasy Hekaté.

„Podíváte se na poštu?“ zeptala se, podávajíc mu žluté kožené desky s pečlivě zavázanými tkanicemi.

„Mrknu se…“ Vzal si od ní desky, zamyslel se, co by mohl té antické bohyni povědět přívětivého, přátelského, vřelého, načež (zcela po americkém způsobu) řekl: „Vypadáte dnes úchvatně, Miriam Solomonovno!“

Usmála se na něj lesklými rty.

„To je tím mizerným počasím,“ vysvětlila. „Zvýšená vlhkost mi sluší, jak už jste si mohl nejednou všimnout.“

Byla to nepravda (ucítil příznačný „dloubanec do duše“, jak to sám v duchu nazýval – medikové pro to zase měli termín srdeční extrasystola) a úsměv se mu v odpověď na tuto nepravdu povedl falešný; a přitom by se mohlo zdát, že co mu vlastně je po téhle maličké, všední a nezištné lži, pronesené jen proto, aby řeč nestála?

„No nic, půjdu pilně pracovat,“ řekl, aby rychle ukončil rozhovor. „A vám upřímně přeji totéž.“

Zaměstnavatel v kanceláři stále telefonoval. Byl ve svém šéfovském křesle (za sto pět dolarů, včetně dopravy) – černočerném, s neuvěřitelně vysokým opěradlem a oblými područkami –, tím nejkomplikovanějším způsobem zkroucený do jakéhosi uzlu dlouhých cukajících se údů, podoben buďto chobotnici, anebo možná klubku navzájem propletených, pářících se hadů. A Jurij si pomyslel (již bůhví pokolikáté): vidět ho teď nějaký potenciální klient, ani náhodou by si nás nenajal – leda na vystoupení v cirkusovém šapitó.

„… je hlavní!“ vysvětloval Zaměstnavatel do sluchátka svým specifickým, výhradně pro klienty vyhrazeným sametovým hlasem. „Ne-ne, právě tohle je to nejhlavnější! A všechno ostatní je nepodstatné, nicotné, světsky pomíjivé, to mi věřte…“

Jurij ho dál neposlouchal. Místo toho se odebral na své pracovní místo, odložil stranou žluté desky s poštou a pustil se do vylaďování aparatury. Zapnul počítač, zkontroloval magnetofon, prověřil tlačítko signalizace. Vše se zdálo být o. k.: magnetofon zaznamenával i přehrával, tlačítko se stiskávalo snadno a nehlučně, zanechávajíc na polštářku prstu příjemný pocit dotyku pingpongového míčku, a signální žárovička na šéfově stole fungovala – při troše snahy se dal její narudlý odlesk zahlédnout na Zaměstnavatelově podrážce, která se nyní nacházela zhruba tam, kde bude při nadcházejícím rozhovoru jeho obličej. Upřímně řečeno, nebylo to zrovna nejšťastnější řešení, tahle žárovička. Klient si mohl odlesku všimnout a zbystřit, podivit se, nebo o něj dokonce projevit zájem, což by bylo zhola zbytečné, dokonce nežádoucí. Na nic lepšího ovšem nepřišli – všechny ostatní způsoby signalizace se ukázaly buďto jako příliš složité, anebo málo spolehlivé. Zkušenost ostatně napovídala, že klient zpravidla nemá ani pomyšlení na to, aby sledoval záhadné narudlé odlesky na tajemné malinové tváři Velkého detektiva.

„Chce to pořádně přidělat tu cedulku na dveřích,“ prohlásil Zaměstnavatel, který už zavěsil a nyní se s loupáním kloubů pozvolna rozmotával. „Dávám ti to na starost.“

„Dobrá,“ řekl Jurij. „Mám se do toho pustit hned?“

„Hned po tomhle. Teď už jsou tři minuty po desáté. Klient tu bude každou chvíli.“

„Přijde pozdě,“ řekl Jurij s jistotou. „Takoví chodí vždycky pozdě.“

„Jak to víš?“ zeptal se Zaměstnavatel zvědavě. „Vždyť jsi ho ještě ani neviděl.“

„Podle hlasu. Takoví chodí vždycky pozdě.“

„Jací takoví?“

„No…,“ Jurij zaváhal. „Nejistí mumlalové. Ani slaní, ani mastní…“

„Poslyš, nemáš ty třeba náhodou ještě nějaké další nadání?“

Jurij nestačil odpovědět, neboť se z interkomu na stole ozval přísně formální hlas Miriam Solomonovny: „Pavle Petroviči, je tady pan Jepančin. Má s vámi na jedenáctou domluvenou schůzku.“

Zaměstnavatel se na Jurije zašklebil, což mělo znamenat něco jako „houby máš, a ne nadání“, načež sametovým hlasem pronesl do mikrofonu: „Prosím, pošlete ho dál.“

Pan Jepančin (Tělman Ivanovič, šedesát osm let, vdovec, starobní důchodce, bývalý úředník Sdružení filatelistů Ruské federace, známý filatelista, dávný a zasloužilý poradce kompetentních orgánů, trvalé bydliště… telefon… fax… bez škodlivých zlozvyků, bez politického přesvědčení, rozvedený, žena žije v Moskvě, syn je astrofyzik, bydlí odděleně, pracuje ve Šternbergově státním astronomickém institutu atd., atd., atd.) se ukázal být malým šedivým zaprášeným mužíčkem s mezerami mezi zlatými zuby a rychlýma myšíma očkama ve vrásčité tváři Akakije Akakijeviče Botičkina. Vstoupil a pozdravil bez špetky důstojnosti, rychle-rychle si třel o sebe prokřehlé šedavé ručenky a popotahoval šedivým nosánkem (kdepak, žádný hrabě de la Fère, ne-ne, žádný hrabě, ba ani kancléř Séguier; to spíš pan Bonacieux, byť řádně scvrklý stářím a asketickým způsobem někdejšího sovětského života). Rozvážně se posadil do nabídnutého křesla. Pokradmu, ale pozorně se rozhlédl a ihned rozpoutal malou tahanici ohledně Jurije, o němž si myslel, že tu být nemusí, že tu je navíc. Zaměstnavatel na to samozřejmě měl diametrálně odlišný pohled. Došlo k následujícímu rozhovoru, během kterého Jurij neutrálně mlčel a pokračoval ve studiu klientova svazku („nahé fotky s rozmlženými intimními partiemi“, jak se o takovýchto svazcích s oblibou vyjadřoval Zaměstnavatel).

„Má záležitost je, abyste věděl, mimořádně delikátní. Mimořádně…“

„Ale jistěže, drahý Tělmane Ivanoviči! Do jiných my se tady ani nepouštíme…“

„Pozor na přízvuk,“ opravil ho klient podrážděným, ba až vrtošivým hlasem. „Mé jméno se vyslovuje jako Tělmán Ivanovič, dovolíte-li.“

„Moc se omlouvám. Každopádně u nás můžete počítat se zcela absolutně důvěrným jednáním.“

„Ano-ano, to vím… Proto mi vás Frol Kuzmič také doporučil…“

„No tak vidíte!“

„Ale přece jen… Jedná se o zcela neobvyklý případ. Je to tak ošemetná záležitost… Budu nucen vyslovit některá zvučná jména, dokonce velice zvučná… A mimochodem, víte, co říkávají Němci? Co vědí dva, to ví i prase… Hehehe, omlouvám se. Dva!“

„Naprosto s vámi souhlasím, vážený Tělmane Ivanoviči. A s Němci rovněž souhlasím. Ale copak jistý světaznalý člověk neřekl, že dva jsou oblíbené číslo alkoholika? A Písmo to formuluje již zcela nedvojznačně: ‚Kde jsou dva shromážděni ve jménu mém, tam jsem já uprostřed nich.‘ A proto vás také zkrátka nemohu neupozornit na to, že se celý náš rozhovor nahrává.“

„Ach, tak takhle to dokonce je! V tom případě tedy bohužel budu muset…“

A pan Jepančin, zklamaný ve svých nejlepších očekáváních, se hned začal okázale chystat dát sbohem tomuto nehostinnému příbytku – s výrazem potlačovaného diplomatického rozhořčení se dal po pohybu, dokonce se maličko nadzvedl nad křeslem, a rozpohybovala se i jeho tvář; nakonec však samozřejmě nikam neodešel, a dokonce se přestal přít, jenom se důkladněji usadil a pokorně pronesl: „No dobrá, když je to tak… Když to nejde jinak…“

„Nejde, Tělmane Ivanoviči!“ přizvukoval mu sametově Zaměstnavatel. „Jinak to rozhodně nejde. Noblesse, jistě mi rozumíte, oblige. Na tom trváme a trvat na tom budeme, ale co se týče garancí, tak ty jsou absolutní, i tady nás noblesse nevyhnutelně oblige. Můžete si být naprosto jistý, že nic z toho, co zde řeknete, neopustí tyto zdi. Alespoň ne bez vašeho výslovného svolení.“

Pana Jepančina tato ujištění zřejmě uspokojila. Znovu několika chaotickými frázemi podtrhl mimořádnou choulostivost předkládané záležitosti a znovu bez zřejmého vztahu k tématu, ale se zjevným důrazem zmínil záhadného (pro Jurije) Frola Kuzmiče, který mu Zaměstnavatele doporučil coby seriózního profesionála a nanejvýš slušného člověka, a teprve po tomto naprosto nesouvislém, a snad dokonce i bezobsažném úvodu se konečně pustil do líčení podstaty problému.

Tato podstata (vylíčená naopak vybroušeně plynulými, jasnými, dobře zredigovanými, a možná dokonce dopředu nacvičenými frázemi) byla následující:

Pan Jepančin, jak se ukázalo, byl nejenom význačným filatelistou-sběratelem, ale také („což vám mohu sdělit bez falešné skromnosti“) majitelem nejrozsáhlejší sbírky známek v SSSR (přesně tak to řekl – v SSSR), zahrnující emise bez výjimky všech zemí světa, ovšem výhradně do roku devatenáct set šedesát. Známky, vydané ve světě po šedesátém roce dvacátého století ho z nějakého důvodu nezajímaly, ale vše, co vyšlo PŘEDTÍM, představovalo předmět jeho zájmu a bylo v jeho úžasné sbírce ve značné míře – „ve velmi značné míře, zhruba kolem devadesáti pěti procent“ – zastoupeno.

Mezi početným, mimořádně krásným, avšak takříkajíc „řadovým“ materiálem se v jeho pokladnici nacházelo také jisté množství „světových rarit“, skutečných filatelistických skvostů, či lépe řečeno dokonalých perel nepopsatelné hodnoty. Každá z těchto perel byla proslulá a na celém světě známá v počtu pouhých dvou nebo tří, maximálně však deseti kusů; objeví-li se něco takového v aukci – a to se stává vzácně, krajně vzácně! –, stojí to nového majitele desítky, ne-li stovky tisíc dolarů.

A právě jedna z takovýchto perel, dost možná ta úplně nejdrahocennější, se mu před několika měsíci ztratila, či přesněji byla barbarsky ukradena. A on, Tělman Ivanovič, má tušení, kdo byl pachatelem této krádeže. Ba co víc, domýšlí se, kdy přesně k tomu došlo a za jakých okolností. Bohužel však on (Tělman Ivanovič) postrádá možnost cokoli dokázat, neboť pouze chová opodstatněná podezření. Úkol, který by Zaměstnavateli rád zadal, tedy spočívá právě v nalezení jakéhokoli byť jenom trochu přijatelného východiska z této nejchoulostivější situace a pokud možno v opětovném nastolení pošlapané spravedlnosti; nechť je obhájeno zákonné právo osobního vlastnictví, a to i kdyby přitom nemělo dojít k potrestání pachatele, ukáže-li se toto potrestání jako příliš obtížné.

Bylo to zvláštní: zpočátku hovořil tak, jako by měl každé slovo dopředu připravené, mluvil formálně, lhostejně a obezřetně, jako když člověk po hmatu kráčí přes minové pole, ale postupně se dostával do ráže – příběh onoho odporného a hanebného zločinu, oné hluboce osobní nespravedlivé křivdy zřejmě rozjitřil staré rány, a tak se Tělman Ivanovič rozvášnil a rozezlil. „Jak se jen ten podlý zloděj opovážil? Jak se jen opovážil vztáhnout ruku na to úplně nejsvatější…?

Víte, on totiž sbírá jenom britské kolonie, kdežto já celý svět. No a ty MOJE anglické kolonie jsou dvakrát lepší než ty jeho, což ho nesmírně štve, dopaluje ho to k nepříčetnosti… Vždyť jak je to možné – on je přece akademik, milionář, a kdo jsem já? Nikdo. Ale moje sbírka je dvakrát lepší. Už to nedokáže snést a je připraven na všechno, aby mě shodil – ať tak anebo onak… Nejprve o mně rozšiřoval ponižující pomluvy, že prý jsem byl v NKVD… nebo v KGB… Na tom nesejde, prostě všelijaké hnusárny. Kul pikle, aby mě dostal z vedení Sdružení. No a teď prosím – dopracoval to až ke zločinu…!

Byl dusný srpnový večer, blížila se bouřka, vládlo upocené vedro. Akademik – otylý muž, trpící záduchou – si co chvíli otíral tvář přepychovým hedvábným kapesníkem, zatímco u jídelního spolu společně popíjeli čaj a rozmlouvali o „zřídkavých variantách retuše raných známek Mauricia“. Nacházeli se sami v bytě, Polina Konstantinovna jim donesla čaj a odešla až do pondělí (vše se to odehrávalo v pátek, kolem osmé nebo deváté hodiny večer). Okna byla kvůli dusnu otevřená – ne že by to nějak zvlášť pomáhalo, ale jednalo se o důležitou okolnost, neboť všechno to zřejmě začalo právě oním předbouřkovým poryvem větru. Vichr znenadání vtrhl do místnosti, okenní křídla se s třísknutím zabouchla a kolem stolu se rozletěly papírové ubrousky; on se je (neznámo proč) vrhl chytat a zavadil přitom o sklenici, o konvičku, o misku s bonbóny, ještě o něco; to vše popadalo na ubrus a pak dolů na podlahu, Akademik s neslušným smíchem (i když co na tom, ptáte se, mohlo být legračního?) vyskočil z křesla, aby zachránil své kalhoty před rozlitým čajem…

Ne, známky na čajovém stolku samozřejmě nebyly. Všechny zásobníky a alba zůstávaly tam, kde si je prohlíželi – na zvláštním stolečku v rohu, vedle skříní se sbírkou. Zarážející však bylo, že se i některé zásobníky ocitly na podlaze, třebaže je od místa pití čaje dělily přinejmenším tři metry, spíš dokonce víc. Tělman Ivanovič nedokáže náležitě vysvětlit, jak k tomu došlo. Sám to nechápe. Jako kdyby na něj náhle přišlo jakési zatmění. V jednu chvíli sedí u čajového stolku a chytá poletující ubrousky a pak se najednou, zcela znenadání, ocitne na gauči u vzdálené stěny, Akademik halasně cvaká se zástrčkami, zavírá okna, no a zásobníky… celé čtyři zásobníky leží na podlaze, několik známek v ochranných fóliích z nich vyklouzlo a povaluje se hned vedle – na podlaze kolem stolečku i přímo pod ním.

Kdepak, tehdy tomu nepřikládal žádný význam – jenom se polekal, zda se vypadnuvší známky náhodou nějak nepoškodily. Vše se však ukázalo být v pořádku, známkám se vůbec nic nestalo; spolu s Akademikem je vmžiku posbírali a vrátili na jejich místa v odpovídajících zásobnících… Ne, už si nevzpomíná, jaké známky to byly. Snad Britská střední Afrika. Ale na tom nesejde – byl to prostě průměr, něco mezi stovkou a dvoustovkou v katalogu Michel, nic mimořádného, proto si to nezapamatoval.

Vlastně, má-li být upřímný, nezapamatoval si mnohé okolnosti tehdejších událostí; celý ten večer se v jeho paměti dodnes ztrácí v jakémsi mlhavém oparu, takže si pořádně nedovede vybavit ani ty zdánlivě nejzřejmější věci. Tak například: opravdu po katastrofálním pití čaje zazvonil telefon, anebo se mu to teď jenom zdá? Asi vážně zazvonil… Nebo přece jen nezazvonil? Ohřívali s Akademikem podruhé vodu v konvici, anebo se Akademik ihned po incidentu s odvoláním na pokročilou hodinu vzdálil? Ne, nemůže si vzpomenout. Okno. Ztráta paměti. Sice to nejspíš není podstatné, ale faktem zůstává, že to všechno vypadá v jeho vzpomínkách podivně rozmazaně, jako kdyby se díval rozostřeným dalekohledem.

„Je to ničemný, ničemný grázl! Vnuci mu už chodí na vysokou a on pořád běhá za ženskýma, kozel starý. A jak on mluví – co slovo, to oplzlost! Jenom si to představte – zničehonic mi oznámí, že byl u doktora, že si nechal udělat jakési testy, no a ty prý ukázaly, že má všechny spermatozoidy živé! A co má být?! Co je mi po jeho spermatozoidech? Ničemný grázl to je a myšlenky má taky ničemné. A je to zloděj.

Povím vám teď upřímně, co si o tom sám myslím: že mě něčím otrávil. Však je to chemik. Nasypal mi do čaje nějaké svinstvo, a zatímco jsem ležel v bezvědomí, vzal mi ze sbírky, co se mu zachtělo. A zásobníky hodil na podlahu, aby to vypadalo, že je sfoukl vítr… Přece se o něm nadarmo nepovídá, že je hypnotizér – přijde za člověkem s tím, že by si od něho rád koupil jeho sbírku, omámí ho, no a ten mu pak všechno prodá za babku. Potom se samozřejmě chytne za hlavu, chudák, ale už je pozdě, už nikomu nic nedokáže… Tím spíš, že to je akademik, laureát. ‚Jak jen vás o něm mohlo něco takového napadnout?! Ajajaj!‘ Jenomže žádné ajajaj. Vůbec žádné ajajaj!“

Jurij všem těm zmateným obviněním, promíchaným s invektivy, naslouchal jakoby z velké dálky – měl blízko k mdlobám. Srdce mu tlouklo nepravidelně; vlastně teď snad ani netlouklo, nýbrž se jen křečovitě zachvívalo, asi jako koňská kůže pod údery opratí. Zoufale bojoval s dotírající nevolností, trýznila ho dušnost a v hlavě se mu jako zaseknutá deska točila jediná fráze z jakéhosi románu: „A tehdy jsem pochopil, za co mi platí peníze…“ Několikrát již přistihl Zaměstnavatele, jak se na něho úkosem dívá, v očích napůl zlost a napůl znepokojení; v odpověď na tyto pohledy však pouze podrážděně vraštil obočí a dělal zlostné grimasy, znamenající něco ve smyslu: „Jdi do háje! Věnuj se své práci.“

Už dlouho se mu nestalo, aby se setkal s tak šílenou koncentrací lhaní; vlastně se s něčím takovým možná nesetkal nikdy. Šedivý zaprášený Tělman Ivanovič lhal bez přehánění ob slovo, každou chvíli, přičemž bez jakéhokoli zřejmého smyslu a byť jen trochu rozumem rozpoznatelného cíle. Každá další jeho lež švihala Jurije do srdečního svalu jako oprať, pěkně přes obě komory a ještě k tomu po věnčitých tepnách. Již téměř přestal rozeznávat smysl Tělmanem Ivanovičem pronášených lživých slov a modlil se k Bohu jen o jediné – aby teď celým tělem nepadl na stůl, rovnou na všechnu svou zaznamenávající a kontrolující aparaturu, především na hlavní červené tlačítko, z jehož ustavičného mačkání se mu už na ukazováčku pomalu dělaly mozoly.

„Ptáte se mě, proč jsem nic nepodnikl. (Rána do tepen: lež – nikdo se ho na nic takového nikdy neptal.) Ale co? Co jsem měl dělat? Já jen tak mimochodem podnikal věcí! Jaké varianty jsem jen nevyzkoušel! ‚Že se nestydíte,‘ povídám. (Lež.) Zpříma se ho ptám: ‚Kam se podělo vaše svědomí, milý pane?‘ (Lež, žvást, lež.) ‚Vždyť jste zasloužilý,‘ povídám, ‚postarší pán! Nejvyšší čas myslet na Boha!‘“ (Lže, lže, ten šedivý krysák – nikam nechodil, nikoho se zpříma na nic neptal…)

„A co vám na to odpověděl?“ vložil se do toho konečně Zaměstnavatel (jako vždy v tu nejméně očekávanou chvíli).

„Kdo?“

„Akademik. Co vám odpověděl, když jste se ho takhle zpříma zeptal?“

„Nic. Co mi asi tak mohl odpovědět? Pěkně si mlčel. A jenom se usmíval těmi svými umělými čelistmi.“

„Nic nenamítal? Nerozhořčoval se? Nevyhrožoval?“

Vtom Tělman Ivanovič jako kdyby přibrzdil. Naprázdno zahýbal šedivými rty a vytáhl kostkovaný kapesník. Otřel si čelo, pak rty a nakonec z nějakého důvodu i dlaně – nejprve levou, potom pravou.

„To ho špatně znáte,“ promluvil po dlouhé odmlce.

„Já ho neznám vůbec,“ opáčil Zaměstnavatel. „Mimochodem, jak jste říkal, že se jmenuje příjmením?“

„Ale copak jsem to říkal?“ vyplašil se Tělman Ivanovič; ba i zašpičatělá ouška se mu naježila.

„Neříkal snad? Akademik… akademik… Vyšegradskij, je to tak?“

Tělman Ivanovič se až trochu výsměšně ušklíbl.

„Ne,“ sdělil téměř povýšeně. „Vyšegradskij ne. Vůbec ne.“

„A kdo tedy?“

„Nerad bych kohokoli jmenoval,“ pronesl Tělman Ivanovič ještě povýšeněji, „dokud mi nebude jasné, jste-li ochoten věnovat se mé záležitosti a jaké konkrétní kroky hodláte podniknout.“

Zaměstnavatele však nebylo možné odbýt. Vlastně se to ještě nikomu (aspoň co si Jurij pamatoval) nepovedlo. Odpověděl tedy okamžitě a s nemenší povýšeností.

„Bez znalosti jmen,“ řekl, „vám v žádném případě nemohu vysvětlit, jaké kroky hodlám podniknout, a dokonce se ani nemohu rozhodnout, zda jsem ochoten se vaší záležitosti věnovat.“

Tělman Ivanovič mlčel dlouho – zdálo se, že snad celou věčnost –, ale pak popotáhl nosem a naříkavě řekl: „Vždyť já se kvůli němu dokonce sám dostal na krůček od zločinu. To byste nevěřil. Vážně jsem přemýšlel o tom, že si najmu pár lidí a pošlu je, aby mu sebrali… nebo aspoň aby,“ tvář se mu zkřivila tak, že vypadala již dočista nepříjemně, „aby mu dali za uši, třeba mu zmalovali ksicht… Vždyť ono to hlavně ani není drahé. Pár šupů. Díkybohu mi to Frol Kuzmič rozmluvil, díky mu za to, jinak bych se zapletl s kriminálníky a už nikdy bych se z toho nevyhrabal…“

„A kolikže to po vás vlastně chtěli?“

„Pět set dolarů. Nic, co by stálo za řeč.“

„Hm. To tedy vážně není drahé. S kým jste se domlouval?“

Tělman Ivanovič se hned načepýřil.

„Záleží na tom? Proč to potřebujete vědět?“

„Proto,“ pronesl Zaměstnavatel mentorským tónem, „že musím znát všechny, a to bez výjimky, kteří jsou do tohoto příběhu zasvěceni. Zcela bez výjimky!“

„Ale nikdo do něho přece není –“

„Jak to, že nikdo? Tak zaprvé Frol Kuzmič…“

„Nic takového!“ zaprotestoval Tělman Ivanovič; dokonce se pro větší přesvědčivost nadzvedl nad svým křeslem a strnul v křečovité a ani trochu ladné poloze. „Vždyť já mu to pověděl jenom v hrubých rysech… beze jmen… podrobnosti veškeré žádné… ‚Ta nejchoulostivější záležitost. Figurují v ní význačné osobnosti.‘ A víc nic. Takže si nemyslete! Já si všechno moc dobře uvědomuji!“

„To je dobře. Ale přece jen – jak to bylo s tím vaším mafiánem, s tím, co se nechává najímat za půl tácu?“

„Já s žádnými mafiány do styku vůbec nepřišel, co vás nemá! Jenom mám jednoho známého policajta. No a tomu jsem taky pořádně nic neřekl, jenom že by to chtělo dát jednomu chlapíkovi za vyučenou…“

„Akademikovi.“

„Ale ne, ne! Prostě jen jednomu chlapíkovi. To je vše.“

Byla to pravda. Přinejmenším v tom nebyl ani gram přímé lži – a i za to ti patří mé nejvřelejší díky, šedivý zaprášený človíčku, pomyslel si Jurij, již dočista umořený srdečními extrasystolami. Zaměstnavatel vteřinu vyčkal (zda se nerozsvítí červené světýlko) a pak pokračoval: „Ve Sdružení jste o tom nikomu nevykládal?“

„Ještě to tak! Samozřejmě že ne.“

„A přátelům?“

„Nemám přátele. Aspoň ne takové, kterým bych se svěřoval.“

„Známým filatelistům?“

„Chraň bůh!“

„Synovi? Ženě?“

„Ale nechte už toho. Co je jim po mně?“ povzdechl si Tělman Ivanovič. „Mají dost vlastních starostí.“

„Znamená to tedy, že o tomto politováníhodném příběhu neví nikdo?“

„Ano. Přesně tak. Což jsem vám ostatně už říkal. Nikdo.“

„A proč vlastně ne?“ otázal se Zaměstnavatel zdánlivě nedbale, ale tak, že se Tělman Ivanovič rázem celičký napjal, a dokonce sivými tlapičkami pevně sevřel područky.

„N-no… jak to myslíte ‚proč‘? Kvůli čemu?“

„To nevím.“ Zaměstnavatel pokrčil rameny. „Jen jsem si to chtěl sám pro sebe ujasnit. Do budoucna. Vždyť jak ono to vlastně vypadá? Přišel jste o svou nejcennější známku. Víte, kdo vám ji ukradl. Domýšlíte se, jakým způsobem to provedl. Uplynuly čtyři měsíce, no a co se stalo? Žádné vážnější kroky jste v tomto směru nepodnikl, nikomu jste o zločinu neřekl, a dokonce jste se ani neobrátil na policii. Proč?“

To byla zajímavá otázka. Tělman Ivanovič na ni však neodpověděl. Či přesněji – odpověděl jinou otázkou: „Pořád nechápu – budete se mé záležitosti věnovat, nebo ne?“

„Zatím ještě nevím,“ odpověděl Zaměstnavatel. „Zatím ještě přemýšlím, zvažuji… A po jaké známce vlastně máme pátrat?“

Tělman Ivanovič se svraštil – úplně celý, takže vypadal jako stará brambora.

„Poslyšte, opravdu to tak nutně potřebujete vědět?“

„Počkat!“ pronesl Zaměstnavatel sametovým hlasem. „Copak byste se vy sám pustil do pátrání po ukradeném předmětu, aniž byste věděl, o jaký předmět se jedná?“

„Ano, ano, samozřejmě…,“ huhňal si Tělman Ivanovič pod nos. Zjevně se mu o ukradeném předmětu nechtělo mluvit. Ani trochu. Hrozně rád by se tomu nějak vyhnul.

„Copak by nešlo jenom uvést, že to je vzácná a cenná známka? Velice vzácná a velice cenná… Unikátní. Co?“

„A jak si to představujete, tohle vaše ‚uvést‘?“

„N-no, to ani nevím… Tak nějak… Bez názvu. Popisně… Stejně je to jenom pro specialisty. Pro profesionály, abych tak řekl… Ale takhle… Proč…? Pro koho…?“

Hovořil stále tišeji a tišeji, až nakonec zmlkl. Mumlat si dál nesrozumitelné nesmysly už mu připadalo neslušné, říct název předmětu se mu nechtělo, ale jak naložit s celým tím protiřečícím si klubkem, to nevěděl – seděl tedy mlčky, hlavičku sklopenou, pohled upřený na kolena, kde měl položené dlaničky.

„‚Britská Guyana‘?“ zeptal se – či přesněji tlumeně pronesl – náhle Zaměstnavatel.

Tělman Ivanovič sebou trhl a rázem celý zbledl.

„Jak to víte?“ zašeptal chraplavým hlasem.

Zaměstnavatel pokrčil rameny.

„Záleží na tom? Prostě to vím. Uhádl jsem to.“

Nějakou dobu upřeně hleděli jeden na druhého – ani jeden neodvracel zrak. Zaměstnavatel se díval sebejistě, s domýšlivou pokorou žáka, jenž dosáhl skvělého, leč neočekávaného vítězství nad panem učitelem; Tělman Ivanovič zase vylekaně, ba až uštvaně, stále nechápal, byl ohromený, jen pomalu se vzpamatovával ze zasazeného úderu a každým okamžikem očekával nový… Ukázalo se však, že to přece jen není žádný slaboch, tenhle Tělman Ivanovič, že se nedá tak snadno přemoci, či dokonce zlomit. Jeho bledost se postupem času vytrácela, strachem zkřivené rysy se uvolňovaly a vůbec celý jeho mrákotný stav postupně pomíjel. A vtom se mu ve tváři náhle objevil výraz pochopení, půl napůl s mírným opovržením.

„Vždyť vy přece nic nevíte,“ prohlásil s úlevou a již neskrývaným despektem. „Něco jste možná zaslechl, ale nevíte, která bije. Vy myslíte jednocentovou karmínovou známku – ale to jste holenku vedle jak ta jedle! Jednocentová, ha! Ale koneckonců, jak byste to mohl vědět? Že vy jste někdy sbíral známky, v dětství, řekl bych?“

„V dětství,“ přiznal Zaměstnavatel. Nyní to byl pro změnu on, kdo seděl se zkroušeně svěšenou hlavou a stydlivě sklopenýma očima. Pan učitel ukázal žákovi, kde je jeho místo a kde má od teď pln pozornosti a píle setrvávat.

Tělman Ivanovič (alias Pan učitel) byl po tomto svém zjevném vítězství hned o něco milejší a vlídnější. S rozumnou shovívavostí se tedy uráčil povědět, co že to vlastně bylo za známku. Nicméně, Jurij, pro něhož filatelie představovala něco nekonečně vzdáleného, pochopil z celého toho shovívavého vysvětlování snad jen jeho nejzákladnější podstatu. Známka se jmenovala „Britská Guyana číslo jedna“. Snad aby vysvětlil toto její koňské pojmenování (jež by se spíš hodilo pro nějakého dostihového klusáka), ji Tělman Ivanovič popsal také jako „dvoucentovou na růžovém papíře“. Takovýchto známek na světě nebylo zase až tak málo – celých deset kusů –, ale všechny byly orazítkované, „prošlé poštou“, zatímco známka Tělmana Ivanoviče byla „čistá“, „pravda, bez lepidla“, a právě tato okolnost (její „čistota“, nikoli absence lepidla) byla rozhodující; nejenže však díky této okolnosti spadala do kategorie unikátů, ale navíc ještě nikdo, vůbec nikdo na světě nevěděl, že taková známka vůbec existuje, žádný žijící člověk; známka tedy byla velkým a sladkým tajemstvím Tělmana Ivanoviče, symbolem jeho absolutní převahy nad všemi a zřejmě též středobodem celé jeho existence v koloběhu lidí a okolností…

Zatímco tohle všechno vykládal, změnil se tak moc, že už snad ani nebyl šedivý – stal se růžovolícím rozjuchaným pionýrem, či snad komsomolcem, omládl o dobrých třicet čtyřicet roků. Začal být šťastný. Zjevně zapomněl, že už známku nemá. Vlastně zapomněl úplně na všechno – oči měl velikánské, lesklé a radostné, zatímco dlaničky mu jen poletovaly, jak se sluší na nadšeného básníka či tribuna. A všechno, co povídal, byla pravda.

„A odkud ji máte?“ zeptal se Zaměstnavatel a Tělman Ivanovič ihned zmlkl, jako by mu někdo sevřel hrdlo.

Zaměstnavatel trpělivě čekal. V místnosti vládlo takové ticho, až měl Jurij pocit, že slyší tlumené sípění magnetofonového pásku v kazeťáku.

„Proč? Proč to potřebujete vědět?“ zašeptal nakonec Tělman Ivanovič.

Zdálo se, že nepředstavitelná trýzeň, zaznívající v jeho hlase, Zaměstnavatele poněkud obměkčila. „Vždyť to můžete říct bez podrobností,“ promluvil soucitně. „Co, kdy, jak – to není podstatné. Jen bych chtěl vědět, kdo byl jejím posledním majitelem. Před vámi.“

„Nevím,“ řekl (vymáčkl ze sebe se zjevnou námahou) Tělman Ivanovič.

(Pravda, konstatoval Jurij, a to nikoli bez překvapení.)

„Jak to?“ řekl Zaměstnavatel. On sám byl rovněž překvapen. „Jak je to možné? Jak je možné, že to nevíte?“

Tělman Ivanovič mlčel. Znovu mlčel – znovu šedivý, unylý, podobný kryse, znovu si prohlížel své dlaničky, pokojně složené na kolenou.

„No dobrá,“ řekl Zaměstnavatel. „To je jedno. Bůh s vámi. Když to nechcete říct, nemusíte. Vystačíme si i tak. Ale přece jen – jak se jmenuje ten váš akademik? Ale už vážně přestaňte dělat drahoty! Vždyť jste o něm vlastně pověděl všechno – že je to akademik, chemik, že sbírá známky a je velký odborník na anglické kolonie… Že žije v Petrohradě. Copak si vážně myslíte, že ho teď nenajdeme? Ale najdeme, jistěže najdeme, jenom svým vyptáváním vzbudíme zbytečný rozruch. A jen se zamyslete – k čemu by nám byl zbytečný rozruch?“

Tělmana Ivanoviče tento energický proslov zřejmě zcela přesvědčil, ale přesto se zachoval poněkud neočekávaně. Náhle se zvedl z křesla, sklonil se nad Zaměstnavatelovým stolem, tlumeně se zeptal: „Kde bych tu u vás mohl…?“ a pak se jal cosi drápat na kousek papíru.

„Hlavně si nikde nepouštějte pusu na špacír. Já vám nic neřekl!“ prohlásil ne bez jisté obřadnosti, načež demonstrativně strčil papírek Zaměstnavatelovi přímo pod nos. Potom se vrátil do křesla, z nějakého důvodu pohlédl na Jurije (poprvé za celou tu dobu, vyzývavě, pyšně, stylem „známe svoje lidi“) a zopakoval: „Nepouštějte si pusu na špacír. Co se neřeklo, to se nestalo!“

Zaměstnavatel se na něho nějakou dobu díval – vypadal přitom snad až maličko ohromeně –, potom zvedl kousek papíru, přečetl si, co na něm bylo napsáno, a spokojeně přikývl, načež si z náprsní kapsičky vytáhl matně se lesknoucí zapalovač značky Ronson, vykřísl podlouhlý namodralý plamínek, přiložil k němu papírek, a když se oheň dostal až téměř k jeho prstům, zahodil zuhelnatělé zbytky do měděného popelníku.

„Takhle?“ zeptal se Tělmana Ivanoviče.

„Může být,“ souhlasil Tělman Ivanovič naoko lhostejně, avšak se špatně skrývaným uspokojením.

„Jedině takhle!“ pronesl Zaměstnavatel přísně a jal se rozmetávat a rozmíchávat popel špačkem tužky.

„Vaše záležitost ve mně vzbudila poněkud rozporuplný dojem,“ řekl pak. „Budu se muset pořádně zamyslet, než se definitivně rozhodnu. Jakýkoli chvat je zde zbytečný, ba dokonce škodlivý. Má rada zní: nepodnikejte nic na vlastní pěst. Vlastně raději nepodnikejte vůbec nic. Na odchodu odevzdáte mé sekretářce dvě stovky za konzultaci. Během dvou dní vám zavolám, pak se znovu setkáme a uzavřeme dohodu. O podmínkách této dohody se pobavíme až pak, ale předem počítejte s tím, že jsme drahá firma.“

Tělman Ivanovič zarmouceně přikyvoval. Souhlasil naprosto se vším. Vypadalo to, že vůbec neposlouchá, co se mu říká. A jakmile Zaměstnavatel udělal odmlku – významnou odmlku předtím, než zformuluje to nejchoulostivější –, Tělman Ivanovič znenadání pronesl: „Můj otec byl filatelista…“

Zaměstnavatel zdvořile zmlkl v očekávání pokračování, ale to pořád ne a ne přijít; uplynula minuta (je to strašně moc dlouho, vznikne-li v rozhovoru minutová pauza, je to trýznivě dlouho, je to celá beznadějně pustá propast němého času), potom začala druhá a teprve tehdy se hráz mlčení konečně protrhla.

Jeho otec byl filatelista. Ne nějaký slavný, kdepak, věčně se mu nedostávalo peněz, ale zato byl úžasně obětavý a znalý – Tělman Ivanovič se od něj mnohému naučil a vůbec se vydal v jeho stopách. Tak tedy, po válce přivezl jeho otec z Německa jisté množství ukořistěných známek – byla to tenkrát taková doba, našli se i tací, kteří si známky tahali po celých kufrech, a tyto kufry posloužily jako základ nejedné z nejskvělejších současných kolekcí. Otec však žádné kufry rozhodně neměl – jen pár alb a krabici od bot plnou známek všech možných dob a zemí. A teprve o mnoho let později, kdy již otec ani nebyl naživu, se Tělmanu Ivanoviči, jenž mezitím sám vyniknul a získal jistý věhlas v odborných kruzích, dostala pod ruku ona krabice, a tak se rozhodl zjistit, co vlastně obsahuje za materiál a jestli se v ní náhodou nenalézá něco zajímavého.

V krabici krom jiného objevil pevnou žlutou obálku z fotopapíru Kodak a v ní několik desítek těch nejrůznějších známek, některé na útržcích obálek. Obecně vzato jsou takové „výstřižky“ (tedy známky pečlivě vystřižené z obálky tak, aby s nimi zůstala i poštovní razítka, úřední nálepky a podobné specifické podružnosti) obzvláště ceněné, ovšem tady, ve žluté obálce, byly jen jakési rozedrané útržky obálek a pohlednic, často špinavé, občas dokonce umaštěné – zkrátka nic, co mohlo lahodit zkušenému oku sběratele. Tělman Ivanovič je naskládal na jednu velkou hromadu a dal je odmočit do kyvety s teplou vodou, aby se samotné známky – hlavně „běžná německá knížectví spolu s trochou ne úplně nezajímavého Švýcarska“ – oddělily od papíru. Jaké však bylo jeho překvapení, když o půl hodiny později spatřil mezi kousky rozmočeného papíru a odlepených a nyní volně plovoucích běžných známek onen oslnivý div na růžovém papíře, „Britskou Guyanu číslo jedna“, a to v perfektním stavu, dokonale zachovalou a skvěle vystřiženou, čistou, neorazítkovanou, byť pravda bohužel bez lepidla. Mimochodem však není vyloučeno, že původně dokonce byla s lepidlem, jak čisté poštovní známky bývají, avšak lepidlo se v teplé vodě nenávratně rozpustilo… Je ale také možné, že na ní lepidlo ani nikdy nebylo, což není nic neobvyklého u známek, vydávaných v horkých tropických zemích…

Nyní lze již jen hádat, kdo byl předchozím majitelem tohoto unikátu. Jisté je pouze to, že se jednalo o člověka opatrného a předvídavého a zároveň výborně informovaného, neboť si očividně moc dobře uvědomoval, jaký poklad vlastní. V předtuše nelehkých časů a drastických změn podnikl veškerá náležitá opatření, aby svou drahocennost důmyslně ukryl – položil ji na nedbalý útržek staré obálky a shora pečlivě nalepil jakési prachobyčejné Bavorsko, zřejmě z dvacátých let, hlavně aby tato druhá známka byla větší, ale o to méně lákavá… Záměr dotyčného byl jasný – pokusí-li se někdo zmocnit sbírky, stěží ho mezi krásnými pozlacenými alby od firmy Schaubek zaujme obyčejná krabice od bot plná druhořadých známek a už vůbec ne v ní obsažená nevzhledná žlutá obálka z fotopapíru Kodak…

Během vyprávění tohoto dobrodružného příběhu ve stylu Louise Boussenarda byl Tělman Ivanovič natolik otevřený a upřímný, jak jen člověk může být. A celý tento příběh byl kupodivu pravdou, mimořádně čistou pravdou bez špetky lži. S jednou jedinou, ovšem poměrně podstatnou výjimkou: krabice od bot neobsahovala žlutou obálku. Žádná taková v ní nebyla. Tělman Ivanovič ji získal jiným způsobem. Úplně jiným. Ale jakým konkrétně, to si Tělman Ivanovič z nějakého důvodu nepřál sdělit.

Lyrická digrese č. 2

OTEC TĚLMANA IVANOVIČE

Ve veliké, ba až obrovské pracovně (všechno zde bylo obrovské – křesla, lustr, stůl, okna zatažená titánskými závěsy, Leninův portrét přes celou stěnu) se nacházeli dva malí človíčci, v něčem si navzájem podobní: oba šediví, s řídkými prošedivělými vlasy sčesanými dozadu a tvářemi navždy zhyzděnými neštovicemi; rozdíl spočíval jen v tom, že jeden z nich stál u stolu, tvář nehybnou, zatímco ten druhý seděl hned vedle, u téhož stolu, v obrovském křesle a celý – včetně tváře – sebou pocukával, jako by mu křeslo připalovalo zadnici. Chtělo se mu možná vyskočit, vypnout hruď a připažit, možná se zmenšit až na absolutní nulu, a možná dokonce zcela zmizet a ocitnout se na nějakém úplně jiném místě – nevěděl, co přesně, neboť myšlenky v hlavě mu pocukávaly stejně chorobně a horečnatě jako on sám. Samozřejmě mlčel jako zařezaný a vůbec se raději snažil nedýchat. Mlčel (dlouho, nesnesitelně dlouho) i druhý člověk – zíral do zdi mezi okny, do prázdna, jako by tušil, že kdyby se podíval na človíčka v křesle, mohl by ho svým pohledem bezděky zabít. Nakonec však přece jen tiše a téměř nesrozumitelně řekl: „Objevil se názor, že by bylo vhodné dát pěkný nějaký dárek našemu příteli a spojenci panu Rooseveltovi. Doneslo se mi, že je filatelista. Věnuje se filatelii. Je to pravda, soudruhu Jepančine?“

„Je to pravda, soudruhu Staline.“ Človíček v křesle se zakuckal a křečovitě si odkašlal. „Promiňte… Dokonce se říká, že vášnivý filatelista!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bezmocní tohoto světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.