It’s All In Your Head

Copyright © Suzanne O’Sullivan, 2015

Translation © Jan Kozák, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-886-3

ISBN mobi 978-80-7462-907-5

Pro E. H.

Kapitola první

Slzy

„Byl jsem přesvědčen, že ta žena není postižena tělesnou chorobou, ale spíše ji trápí nějaké citové problémy. Potvrdilo se to právě ve chvíli, kdy jsem ji vyšetřoval. Přišel někdo z divadla a poznamenal, že viděl Pylades tančit. A vskutku, její výraz a barva obličeje se v tu ránu proměnily. S rukou položenou na ženině zápěstí jsem pozorně sledoval její tep; byl nepravidelný, divoce rozkolísaný. Takové náhlé výkyvy poukazují na rozjitřenou mysl.“

Galen; cca 150 A.D.

Studium medicíny jsem zakončila v roce 1991. Novopečený lékař stane před prvním velkým dilematem, když je požádán, aby si vybral specializaci. V některých věcech je to rozhodování snadné. Buď chcete lidi operovat, nebo nechcete. U naléhavých případů buď dokážete reagovat rychle, nebo ne. Někdo chce být vědcem a pracovat v laboratoři. Jiní mladí lékaři by raději věnovali svůj čas pacientům. Medicína nabízí prostor prakticky všem typům povah. Obtížnější rozhodnutí bývají někdy spojena s lékařským oborem, pro který jste se rozhodli. Například víte, že chcete být chirurgem, jenže je tu ještě otázka užšího zaměření – co byste chtěli vlastně operovat? Fascinuje vás srdce, kde stačí jedno vynechání tepu a život je okamžitě ohrožen? Nebo chcete zažívat radost a s ní spojené zklamání, související s bojem proti vražedným rakovinným buňkám?

Možností je tedy plno, ale pokud šlo o mne, věděla jsem od samého začátku, jak se rozhodnu. Vždycky jsem chtěla být neuroložkou. Když jsem tuhle volbu učinila, myslela jsem si, že vím, co bude obnášet a kam přesně mě zavede. Chtěla jsem pracovat po vzoru odborníků, od nichž jsem se učila, velkých osobností, které mě na fakultě inspirovaly. Byla to svým způsobem detektivní, napínavá práce, a to se mi na ní právě líbilo: zkoumat nervovou soustavu, objevovat poselství, jež nebyla tělem správně doručena do mozku, a zjišťovat proč. Představte si člověka, který nemůže hýbat pravou nohou a levou vůbec necítí – kde jen to poškození je? Co je to za nemoc? Nebo ženu, která se jinak cítí dobře, ale jednoho dne zjistí, že nemůže psát a nepoznává prsty na své vlastní ruce. Zeptáte se jí, kde má ukazováček, a ona se splete. Z jaké části mozku, pokud je poškozena, tenhle problém vychází? Neurologická porucha se projevuje velmi podivnými a těžko pochopitelnými způsoby. Existuje třeba epileptický záchvat, který se spouští při čištění zubů. Lékaři znají podivná ochrnutí, k nimž náhle dochází po pozření slaného jídla.

V roce 1995 jsem nastoupila na své první specializované místo v oboru neurologie. Očekávala jsem, že budu pečovat o lidi s nemocemi mozku, nervů a svalů; že budu léčit roztroušenou sklerózu, mrtvici, migrénu, epilepsii a další neurologické poruchy. Nemohla jsem tehdy tušit, jak daleko mě tahle cesta zavede a že budu mít co do činění převážně s lidmi, jejichž onemocnění nepochází z fyzického těla, ale z mysli.

Všude kolem sebe vidíme příklady toho, jak mysl ovlivňuje tělo. Některé jsou tak běžné, že na nich nespatřujeme nic mimořádného. Slzy jsou jen slaná voda s minerály, která ukapává nebo vytéká z očních kanálků. Je to fyziologická reakce na vnitřní pocit. Pláču, když je mi smutno, ale pocit štěstí může mít naprosto stejný účinek. Někdy se slzy spustí při nějaké vzpomínce, melodii nebo při pohledu na obraz. Vyhrknou nám v reakci na hněv i smích. Vždycky jsem žasla nad tím, jak je ta odezva okamžitá. Představuji si velký rezervoár slz, které ve dne v noci čekají někde pod povrchem, aby mohly kdykoli vytrysknout.

Tělo má nespočet způsobů, jimiž může vyjadřovat emoce. Člověk zčervená, jestliže se roztáhnou krevní cévy v hlavě a na krku a naplní se krví. Je to okamžitá fyzická změna, která se projeví na povrchu, ale vyjadřuje rozpaky nebo štěstí, které cítíme uvnitř. Když zčervenám, nemám nad tím žádnou kontrolu. Toto je velmi důležité. Ruměnec prozradí můj pocit, a přestože mě to uvrhne do daleko větších rozpaků, nemůžu ho potlačit.

Někdy jsou tělesné reakce ještě dramatičtější než krátké zrudnutí nebo nějaká ta uroněná slzička. Ale i přemrštěná fyzická reakce na emoci se dá snadno pochopit a přijmout, pokud ji provázejí ty správné okolnosti. Počátkem devatenáctého století francouzský spisovatel Stendhal líčil ve své knize Neapol a Florencie: cesta z Milána do Reggia, jaké ho přemohly pocity, když poprvé spatřil skvostné florentské fresky. „Najednou se mi prudce rozbušilo srdce a má životní míza vyschla, chodil jsem tam jako ve snách a neustále jsem se bál, že sebou praštím o zem.“ Někomu se může zdát Stendhalův popis extrémní, zatímco pro jiné je nabíledni, že když člověk poprvé pohlédne na Giottovy fresky, podlomí se mu kolena a začne mu vynechávat srdce.

Ani dnes není nouze o příklady, kdy velké vzrušení vyvolává stavy na pokraji zhroucení. Vzpomeňte si třeba na mladé lidi, jak omdlévají na rockových koncertech. Řada takových kolapsů se dá jednoduše vysvětlit na základě fyziologie lidského těla. Mladá dívka se mačká v davu, kde je hrozné horko, a tak se jí roztáhnou cévy za účelem ochlazení, krev se z hlavy přelije do dolních partií a mozek je na chvíli připraven o kyslík – dívka se zhroutí a ztratí vědomí. Omdlela pouze proto, že její tělo spustilo fyzickou reakci na fyzickou příčinu.

Když ale vědci zkoumali tento jev podrobněji, ukázalo se, že ne každý malátný, vrávorající „teenager“ může být zařazen do této kategorie. V roce 1995 zveřejnil časopis New England Journal of Medicine článek obsahující výpovědi mladých lidí, kteří se zhroutili na hudebním koncertě. Ze čtyř set lékařsky ošetřených účastníků bylo vyslechnuto čtyřicet. Z toho šestnáct přičítalo své omdlení výhradně fyzickými faktorům – horku a dehydrataci, které způsobily pokles krevního tlaku, odliv krve z mozku a následné zhroucení. Jiní mladí zpanikařili, když zůstali uvězněni v davu, to mělo za následek hyperventilaci neboli zrychlené dýchání, při němž se smrštily cévy vedoucí do mozku, takže opět došlo ke krátké ztrátě vědomí. Zároveň však lékaři konstatovali, že ne každé zhroucení je možné přičíst horku, dehydrataci nebo tlačenici v davu; k některým výpadkům došlo pouze v souvislosti s jednou příčinou, a to zdrcujícím návalem emocí. Byl to emoční kolaps bez jakékoli fyzické příčiny.

Je to vcelku běžný jev, který většina z nás ochotně akceptuje. Máme stále v živé paměti, jak se nám třásla ruka, když jsme v den své svatby brali pero před podpisem do matriční knihy. Nedivíme se ani potu na čele, jestliže stojíme před publikem na začátku přednášky, do které se nám ani trochu nechtělo. Tohle jsou fyziologické reakce našeho těla na stres. Slouží vždy určitému účelu, i když ten pokaždé není zřejmý. Stejný podnět způsobil, že se dávnému jeskynnímu člověku rozbušilo srdce, aby mohl utéci před chlupatým mamutem. Jenomže co se stane, když tahle normální fyzická reakce na emoční stavy přestane správně fungovat? Ostatně v našem těle může selhat každá funkce, která slouží k našemu dobru. Každá živá buňka může začít bujet, až vytvoří zhoubný nádor. Nebo může přestat růst, jak je to vidět v případě padání vlasů. Každá chemická látka, která vzniká v těle, se může tvořit v nadbytečném i nedostatečném množství – příkladem je třeba nadměrně nebo málo aktivní štítná žláza. A přesně stejným způsobem se někdy naruší také fyzická reakce našich orgánů na stres. Když k tomu dojde, normální stav je vystřídán abnormálním a nastává nemoc.

Slovem „psychosomatický“ označujeme fyzické příznaky, které se objevují na základě psychických příčin. Dobrým příkladem jsou slzy a zčervenání, ty však stále představují normální reakce a nemají nic společného s nemocí. Nemoc nastává jen v případě, že se psychosomatické příznaky vymknou normálu a naruší naši schopnost fungovat nebo ohrozí naše zdraví. Moderní společnost si oblíbila myšlenku, že správným myšlením můžeme zlepšit svůj život. Když se necítíme dobře, řekneme si, že musíme zaujmout pozitivní mentální postoj, a tím vzroste naše šance na uzdravení. I já jsem přesvědčena, že je to správně. Jenže společnost ještě neprocitla natolik, aby si uvědomila, jak často dělají lidé opak – nevědomky si svým myšlením přivozují nemoci. Existuje samozřejmě několik klinických poruch, které jsou běžně spojovány se stresem. Většina z nás si uvědomuje, že stres zvyšuje krevní tlak a způsobuje náchylnost k žaludečním vředům. Kolik lidí ale ví, že naše emoce mohou velmi často přivodit vážnou poruchu, pro jejíž označení a objasnění neexistuje žádná fyzická nemoc?

Psychosomatické poruchy jsou stavy, kdy člověk trpí očividnými fyzickými příznaky – zažívá skutečnou bolest a nezpůsobilost –, které nelze v dostatečné míře vysvětlit lékařskými testy nebo při lékařské prohlídce. Jsou to klinické poruchy, které se vymykají všem ostatním. Neřídí se žádnými pravidly. Mohou postihovat každou část těla. Někomu třeba způsobují bolest. Představte si dítě, které rozbolí břicho, když ho spolužáci šikanují. U někoho mohou ovlivňovat srdce. Není nic neobvyklého, je-li u někoho stresující období komplikováno zrychleným bušením srdce. Tyhle symptomy jsou docela běžné, nicméně psychosomatické nemoci se dokážou projevovat dalšími extrémními způsoby: ochrnutím, křečemi nebo jakoukoli jinou formou nezpůsobilosti. Jsou to poruchy z představivosti, omezené pouze hranicemi naší představivosti. Vybavte si nyní jakýkoli fyzický příznak a zkuste si vzpomenout, kdy a za jakých okolností ho někdo „reprodukoval“ svým myšlením.

Vezměte si takový průměrný den: asi třetina lidí z těch, kteří navštíví své obvodní lékaře, vykazuje příznaky, které jsou z hlediska medicíny pokládány za nevysvětlitelné. Přirozeně že medicínsky nevysvětlitelný symptom není nutně psychosomatický. Někteří z těchto pacientů trpí přechodnými nemocemi, které běžné vyšetření neodhalí. Například spousta virových infekcí nevyjde při rutinních testech vůbec najevo. Přijdou, odejdou a my se nikdy přesně nedozvíme, co nás postihlo, jenže když už je člověku lépe, na přesné příčině vlastně ani nezáleží. Další lidé na tom očividně nejsou dobře a dokládají to i abnormální výsledky lékařských prohlídek nebo abnormální hodnoty testů, příčina však stále není známa. Vždycky budou existovat nepoddajné nemoci, které posouvají hranice vědeckého poznání. Každý rok vědci objevují příčiny dříve nevysvětlitelných klinických potíží, díky čemuž si někteří pacienti vyslechnou svou diagnózu včas. Ovšem mezi lidmi s jednoznačnými, byť nediagnostikovanými fyzickými problémy je velká skupina těch, u kterých nebyla žádná nemoc nalezena, protože se ani žádná najít nedá. U těchto lidí se medicínsky nevysvětlitelné symptomy vyskytují, ať už plně nebo i jen částečně, z psychických či behaviorálních příčin.

Psychosomatická nemoc je celosvětový fenomén, který nebere příliš ohled na kulturu nebo systém zdravotní péče. V roce 1997 provedla Celosvětová zdravotnická organizace (WHO) kolaborativní výzkum, který se zaměřil na četnost psychosomatických symptomů v prostředí primární lékařské péče v 15 městech celého světa (zapojena byla města z USA, Nigérie, Německa, Chile, Japonska, Itálie, Brazílie a Indie). V každém centru péče byla stanovena četnost výskytu „medicínsky nevysvětlitelných symptomů“ – jedná se o klinické problémy, které nelze vysvětlit žádnou z klinických nemocí a kde existuje podezření na psychosomatickou příčinu. Studie konstatovala, že ačkoli jsou nejvážnější formy psychosomatických poruch vzácné, u mírnějších forem to neplatí. Její závěr zněl, že až dvacet procent pacientů navštěvujících praktické lékaře trpí nejméně šesti medicínsky nevysvětlitelnými symptomy, což je dost vysoké číslo na to, aby významně snižovalo kvalitu jejich života. Zajímavé na téhle studii je, že ve vyspělých i rozvojových zemích byly výskyty medicínsky nevysvětlitelných symptomů podobné. Na rozšíření nemoci neměly vliv ani rozdíly v dostupnosti lékařské péče. Zapojení pacienti v každé zemi hojně využívali lékařských služeb a vykazovali vysokou míru zdravotní nezpůsobilosti s následným poklesem odpracovaných hodin.

Problémy, které jsou tak běžné – vždyť postihují 20 % pacientů všude na světě –, musí mít finanční dopad na zdravotnický systém. Jeho vyčíslení je velmi obtížné, nicméně experti, kteří se o to pokusili, přišli s některými velmi překvapivými údaji. V roce 2005 proběhla v Bostonu studie, která odhalila, že lidé se sklony k rozvoji psychosomatických potíží stojí systém zdravotní péče dvakrát více než ti, kteří tyto tendence nemají. Na základě těchto výsledků byla poté stanovena přibližná suma, která vyjadřuje roční náklady na léčbu psychosomatických poruch ve Spojených státech: 256 miliard dolarů! Ve srovnání s tím dosáhly v roce 2002 výdaje na léčbu cukrovky, běžnou nemoc provázenou četnými životu nebezpečnými komplikacemi, 132 miliard dolarů.

Psychosomatické poruchy nejsou poruchy neurologického charakteru. Spadají do oblastí psychologie a psychiatrie. A já nejsem psychiatr, nýbrž neurolog. Proto můj zájem o psychosomatické poruchy a kontakt s nimi možná na první pohled nedává moc velký smysl. Dokud si ovšem neuvědomíte, že jsem si právě díky tomu, že nejsem psychiatrička, dokázala uvědomit, kolik pacientů tímto způsobem trpí. Ostatně kdybyste se zhroutili nebo trpěli intenzivní bolestí hlavy, proč byste měli chodit za psychiatrem? Psychosomatické poruchy jsou poruchy fyzického rázu, které maskují citové strádání či stres. Sama fyzická prezentace těchto symptomů zatlačuje kořeny stresu do pozadí, doslova je překrývá, takže je přirozené, že takto postižení jedinci automaticky hledají nějakou fyzickou nemoc, kterou by vysvětlili své trápení. Obracejí se na doktory medicíny, nikoli psychiatry, aby jim stanovili diagnózu. Pacienti s bolestmi břicha vyhledají gastroenterologa, kdo trpí bušením srdce, zajde za kardiologem, lidé s rozmazaným viděním chodí za očními lékaři a tak podobně. A protože každý specialista vidí různou formu psychosomatické nemoci a podle toho ji také jinak označí a léčí, vyhodnotit problém v celém jeho rozsahu může být skutečně velmi těžké.

Dva nejčastější psychosomatické příznaky jsou únava a bolest. Jsou to obtížné symptomy, co se týče hodnocení, protože se nedají objektivně změřit. Psychosomatická nemoc se však z pohledu neurologa často projevuje jako ztráta funkce, třeba ochrnutí nebo ohluchnutí. Pacient vnímá tyto deficity subjektivně, ale existují metody, jimiž je můžeme objektivně ověřit a vyčíslit – alespoň tedy zčásti. Neurolog je schopen vcelku spolehlivě odlišit nezpůsobilost danou organickou fyzickou chorobou od psychické příčiny. Proto je také častěji než jiní specialisté postaven před diagnózu psychosomatické nemoci. Jak už asi chápete, odtud pramení můj zájem.

Na průměrné všeobecné neurologické klinice vykazuje až celá jedna třetina pacientů neurologické symptomy, které nelze vysvětlit, přičemž u těchto lidí často existuje podezření na emocionální příčinu. Pro pacienta je velmi těžké vyslechnout si zprávu, že jeho fyzická nemoc může mít psychický původ. Taková diagnóza se člověku špatně chápe a ještě horší je ji přijmout. Sami lékaři ji velmi neradi pronášejí, protože nechtějí pacienta rozhněvat, navíc často jednají pod vlivem strachu, že jim mohlo něco závažného uniknout. Pacient tak často uvízne v šeré zóně mezi dvěma světy, medicínou a psychiatrií, a žádná komunita nechce převzít plnou odpovědnost. Lidé, kteří se nemohou s diagnózou smířit, obcházejí různé lékaře v naději, že si vyslechnou jiný názor – a se svým trápením se dočkají uznání. Výsledky běžných testů nyní přinášejí stále další zklamání, a tak zoufalý pacient pořád vytrvale hledá odpověď. Někteří se nechají zahnat až do kouta, kde přijmou roli pacienta bez diagnózy, kterému není pomoci; všechno je přece lepší než ponižující psychická porucha. Společnost se dívá spatra na psychicky nemocné a pacienti jsou této společnosti součástí.

•

Když jsem jako lékařka začínala, můj názor na psychosomatické nemoci byl trochu odlišný než dnes. Ve srovnání se skutečnou nemocí si tito pacienti nezasluhovali až tak velkou pozornost. Můj zájem o ně se však začal pomalu rozvíjet nejprve proto, že jsem s nimi stále více přicházela do styku; věci nabraly mnohem větší spád v mém novém pracovním zařazení, kdy jsem do toho padla rovnýma nohama.

Podobně jako většina lékařů jsem se s psychosomatickou nemocí setkala poprvé na medicíně. Když před vás předstoupí první fyzicky postižený pacient, který netrpí žádnou klinickou nemocí, neberete ho vážně. Jste tu přece proto, abyste studovali nemoci, a od těchto lidí se nemáte co naučit. Potom získáte kvalifikaci, začnete pracovat jako stážista a z této pozice provádíte něco jako „třídění raněných“. Často si totiž připadáte jako na frontě, zatímco se horečně snažíte zformulovat diagnózu, abyste ji předložili nadřízenému lékaři k odsouhlasení. Upřednostníte vždy pacienta, který se vám jeví nejvíc nemocný. Člověk v čekárně s chronickou nevysvětlitelnou bolestí se ocitne až na samém chvostu vašeho seznamu. Když tu bolest nedokázal nikdo jiný vysvětlit, těžko se to podaří vám. Hodnotíte nemoc ne podle toho, jak je pro pacienta stresující, ale podle svých představ o tom, jak má vážná nemoc vypadat. V této věci se lékaři a pacienti ne vždy shodují.

Když jsem jako stážistka zahájila svou odbornou specializaci v neurologii, začal se rozvíjet i můj vztah k psychosomatickým poruchám. Stále více jsem si uvědomovala, že dveřmi naší kliniky prochází mnoho lidí, jejichž symptomy mnohem spíše souvisejí se stresem než s nějakou mozkovou či nervovou nemocí, avšak můj přístup se nelišil od většiny mých kolegů – prostě jsem si myslela, že mým úkolem je vyloučit neurologické onemocnění. Když jsem to udělala, další odpovědnosti jsem se zřekla. To nebylo tak těžké, neboť při specializaci plníte různé úkoly na různých pracovištích a pacienta vidíte třeba jenom jednou a pak už víckrát ne. Dobrá zpráva zní, že jsme u vás neobjevili mozkový nádor, tudíž vaše bolesti hlavy nemají žádnou závažnou příčinu. Takže sbohem.

Potom jsem potkala Brendu. Tehdy poprvé se nacházela v bezvědomí, tak jako při většině našich dalších setkání. Na úrazovku Brendu přivezli po sérii těžkých záchvatů. Službu konající lékař ji prohlédl a zařídil její přijetí. Když přijela, byli jsme právě na oddělení. Všichni polekaně ustoupili a zírali, jak se k nám chodbou řítí převozní lůžko. Na úrazovce byla Brenda ve stabilizovaném stavu, ale když ji přiváželi na lůžkové oddělení, přišel další záchvat. Zřízenec se sestrou se rozběhli. Na oddělení jí rychle nasadili kyslíkovou masku, zatímco další dvě sestry se ji marně pokoušely převalit na bok. U sesterny vozík zastavil a všichni pacienti i se svými příbuznými napjatě přihlíželi, co se děje. Vynořila se sestra s injekční stříkačkou naplněnou diazepamem a podala ji mně, abych ho Brendě píchla. Pokoušela jsem se zachytit její ruku, která sebou divoce mlátila a létala ze strany na stranu, ale pokaždé se mi vytrhla.

Pomohl mi další lékař a společnými silami jsme vzdorující ruku přitlačili na lůžko. Pomalu jsem jí píchla dávku. Potom jsme ustoupili a čekali, až diazepam zabere, ale nic se nedělo. Cítila jsem, jak mi zraky přihlížejících propalují záda, a moc se mi ulevilo, když ordinář zakřičel, ať zavolají anesteziologa. Brenda se ještě deset minut svíjela v šílených křečích, než dorazili zaměstnanci jednotky intenzivní péče; jediný lék, který jsme jí na oddělení mohli bez rizika dát, dostala dvakrát a vůbec nezabral. Všichni vydechli úlevou, když zřízenec s anesteziologem otočili Brendin vozík a rychle s ní chvátali pryč.

Brendu jsem viděla druhý den, ale skoro jsem ji nepoznala. Ležela na jednotce intenzivní péče, napojená na nitrožilní výživu a dýchací přístroj. Další hadička jí vedla do žaludku. Zavřené oči měla přelepené páskou, vlasy pevně stažené dozadu. Doktoři se snažili dostat záchvaty pod kontrolu, ale marně, a tak ji museli uvést do umělého spánku. Kdykoli se vrchní lékař pokusil vysadit sedativa a pacientku vzbudit, propukly záchvaty nanovo. Léky proti epilepsii jí podávali celé další dva dny ve stále vyšších dávkách. Brenda vypadala čím dál hůř. Její mrtvolně bledá pleť byla jako z vosku, žaludek se hrozně nafoukl, ale záchvaty nechtěly ustoupit.

Čtvrtého dne jsme všichni stáli okolo jejího lůžka a pozorovali ji. Primářka neurologie nařídila, aby ji zavolali k tomu, až jí budou příště vysazovat sedativa. Trvalo to jenom deset minut, než se objevily první náznaky, že Brenda přichází k sobě. Kašlala do dýchací trubice a šmátrala kolem sebe rukama ve snaze něčeho se chytit.

„Brendo, jak se cítíte? Jste v nemocnici, ale všechno je v pořádku,“ tiskla jí sestra ruku.

Brendě se zachvěla víčka a otevřela oči. Potom zatahala za dýchací trubici.

„Můžeme ji už dát pryč?“ zeptala se sestra, ale vrchní lékař jednotky intenzivní péče řekl, že raději ještě ne.

Brenda se podívala sestře do očí a okamžitě poznala nejhodnějšího člověka v místnosti. Zakašlala a po tvářích se jí začaly řinout slzy.

„Měla jste záchvat, ale teď už jste naprosto v pořádku.“

Brendě se začala třást levá noha.

„Záchvat zase začíná. Máme znovu nasadit sedativa?“ zeptal se někdo.

„Ne,“ odpověděla primářka.

Nyní se třásla už i druhá noha a čím dál intenzivněji. Brendiny oči, ještě před chvílí tak živé, se začaly zase zavírat. Třas postupoval vzhůru tělem a pak za ní začal varovně pípat přístroj, který měřil klesající hladinu kyslíku.

„Mám?“ zeptal se napjatý hlas. Sestra držela naplněnou stříkačku v pohotovosti.

„To není záchvat,“ odvětila primářka.

Ostatní si vyměnili pohledy.

„Vytáhněte jí endotracheální trubici,“ poručila primářka.

„Ale vždyť kyslíková saturace klesla.“

„Ano, protože zadržuje dech. Za chvilku začne zase dýchat.“

Brenda zrudla v obličeji, vyklenula záda a její končetiny se divoce třásly. Všichni jsme kolem ní stáli a také jsme ze soucitu zadržovali dech.

„Tohle není epileptický záchvat, je to pseudozáchvat,“ řekla primářka a vzápětí, k naší obrovské úlevě, Brenda hekla a dlouze, přerývaně se nadechla.

Za půl hodiny seděla už úplně probuzená na posteli a po tvářích se jí koulely veliké slzy. Tehdy jsem ji viděla naposledy. Zároveň to bylo poprvé, kdy jsem ji měla možnost vidět při plném vědomí. Brenda a já jsme spolu nikdy nemluvily.

Později toho dne jsem o ní vyprávěla ostatním stážistům v nemocniční odpočinkové místnosti: „Vzpomínáte na tu ženskou, co ji drželi na JIPce skoro týden pod anestetiky? Ona vůbec nemá epilepsii. Nikdy jí nic nebylo!“

•

Uběhlo několik let, než jsem si uvědomila, jaké nebezpečí Brendě hrozilo. A ještě déle mi trvalo, než jsem pochopila, jak jsem jí svými slovy křivdila. Během následující doby, kdy jsem se specializovala na neurologii, jsem pronikala stále hlouběji do podstaty psychosomatických nemocí. Ale musela jsem svou stáž napřed dokončit, abych jako lékařka vyzrála.

V roce 2004 mě jmenovali na můj první primariát a s tím nastala největší změna v mé medicínské praxi. Ve funkci ordináře jsem si myslela, že mám nějakou zodpovědnost, ale teprve v době, kdy závěrečná rozhodnutí ležela výhradně na mně, jsem pochopila, že jsem vlastně žádnou neměla. Tíha rozhodování je najednou úplně jiná, když nad vámi není nikdo, kdo by vám řekl, že vaše volba byla dobrá nebo špatná. To vám poví jenom pacient, když se jeho stav zlepší či naopak zhorší.

Mimo jiné mi v té době pomáhala moje specifická práce, kterou jsem si zvolila, i když jsem zpočátku vlastně ani nevěděla, do čeho jsem se to pustila. Měla jsem dvě specializace, neurologii a klinickou neurofyziologii. Neurologie mi dala kvalifikaci pečovat o pacienty s nemocemi nervové soustavy a klinická neurofyziologie mě naučila, jak provádět speciální vyšetření nervů a mozku. Můj první primariát zahrnoval oba obory. Konala jsem službu, jejímž hlavním smyslem bylo vyšetřovat pacienty s epilepsií, jejichž stav se při standardní léčbě neměnil. Ukázalo se, že zhruba sedmdesát procent lidí svěřených do mé péče se špatně kontrolovanými záchvaty na léčbu epilepsie nereaguje, protože žádnou epilepsii nemají. Záchvaty se u nich dostavovaly čistě z psychických důvodů.

Najednou jsem kolem sebe viděla spoustu pacientů, jejichž onemocnění by bylo vhodnější klasifikovat jako psychické než neurologické. A každý člověk, se kterým jsem se setkala, mi vyprávěl svůj příběh. Bohužel až příliš často obnášel anabázi po různých nemocnicích, aniž by dotyčný získal uspokojivou odpověď na otázku, co mu vlastně je. Jen málo jich na léčbu reagovalo a jen málo se uzdravilo. Hleděla jsem na utrpení, které se vleklo dlouhá léta, a bylo mi jasné, že už pro mě není přijatelné pouze svým pacientům sdělovat, kterou nemoc jsem vyloučila, a tím pokládat svou práci za skončenou. Pokud jsem měla někdy někomu pomoct, musela jsem převzít větší iniciativu. Poprvé jsem si zcela jasně uvědomila, jak je tahle nemoc vážná, jak zoufale se lidé snaží uzdravit – a jak málo se jim to daří.

Od dob, kdy jsem v medicíně začínala, jsem potkala veliké množství lidí, jejichž smutek byl tak zdrcující a nesnesitelný, že už ho prostě nemohli dál snášet. Místo něj si raději vypěstovali nějaké fyzické postižení. Zdá se to být proti vší logice, ale lidské podvědomí dá raději přednost svíjení se v křečích nebo znehybnění na kolečkovém křesle než zažívat tu hroznou úzkost, která sídlí uvnitř. Hodně jsem se naučila při práci s lidmi, kteří svůj boj nevzdávají ani navzdory velkým těžkostem nebo předsudkům krutého světa. Přistihla jsem se, že žasnu nad tím, jak hrozná postižení mohou vzejít z psychosomatických nemocí. Ze začátku jsem musela potlačovat pocity nedůvěry vůči pacientům, otázky týkající se jejich chápání a motivů. Tváří v tvář některým zvlášť dramatickým postižením nebylo vždy lehké setrvat v přesvědčení, že je to výtvor podvědomých sil. Podobně jako mí pacienti jsem i já sváděla tuhý boj a bránila se přijmout myšlenku, že mysl vládne tělu. Cítila jsem jejich zoufalství, když jim systém nedokázal pomoct, i jejich hněv, živený postoji druhých. V této knize vám budu vyprávět některé příběhy těchto statečných lidí, se kterými jsem se v životě potkala. Doufám, že se mi podaří sdělit tímto způsobem ostatním, co mě mí pacienti naučili. Možná že potom se budoucí pacienti – lidé jako vy a já, naši přátelé, rodiny a kolegové – nebudou cítit tak zmatení a osamělí.

•

Ještě než začnu, musím vám objasnit některé pojmy. Zatím jsem pro zjednodušení užívala termín psychosomatický, jímž označuji jakýkoli fyzický symptom, který nelze objasnit na základě konkrétní choroby a u nějž existuje podezření na psychickou příčinu. Když ale někomu řeknete, že má psychosomatickou poruchu, není to přesná diagnóza, nýbrž zastřešující pojem, který zahrnuje několik různých diagnóz. Totéž platí v případě pojmu medicínsky/lékařsky nevysvětlitelné příznaky/symptomy – je to zkratka, kterou lékaři používají k označení symptomů, jež jsou pravděpodobně spojeny se stresem a které nelze přičíst na konto žádné fyzické nemoci. V tomto zastřešujícím smyslu budu na stránkách celé knihy dál používat pojmy psychosomatický(á) a medicínsky/lékařsky nevysvětlitelné příznaky či symptomy. Použiji také termín psychogenní, jestliže budu hovořit o příznacích, kde je lékař pevně přesvědčen, že vzešly z mysli jako důsledek stresu nebo psychického rozrušení.

Je však nutné si uvědomit, že pojmy psychosomatický a psychogenní nebudou pokaždé příhodné. Tato označení znamenají předpoklady. Každý obsahuje předponu psycho, která předpokládá, že příznak vychází z mysli skrze emocionální nebo mentální stres. U některých pacientů, zejména u těch, kteří si psychického spouštěcího mechanismu nejsou vůbec vědomi, jsou tyto termíny jednak odcizující a jednak potenciálně nesprávné. Místo nich někdy použiji pojem funkční. Je to čistě popisný termín, který naznačuje, že symptom je z lékařského hlediska nevysvětlitelný, ale zdržuje se soudu, co se týče konkrétní příčiny.

Mám-li ještě více objasnit rozdíl mezi těmito nálepkami, představte si ženu, která se stane objektem sexuálního napadení a brzy poté se u ní rozvine nevysvětlitelná paralýza nohou. Ve světle známého traumatu, jakmile jsme vyloučili klinickou nemoc, může být tato paralýza důvodně popsána jako psychosomatická nebo psychogenní. Na druhé straně, pokud se u ženy rozvine medicínsky nevysvětlitelná paralýza, aniž by bylo známo předchozí trauma, bude lepší její paralýzu označovat nejdřív jako funkční. Tento termín říká, že její neurologický systém nefunguje, jak má, že nebyla objevena žádná choroba, ale neosobuje si právo vědět, proč tomu tak je. Mnozí lékaři užívají tyto nálepky prakticky jako zaměnitelné pojmy, ale pro pacienta je rozdíl mezi nimi veliký.

Diagnostický a statistický manuál mentálních poruch (DSM) je psychiatrická bible, podle níž tito experti diagnostikují psychické a psychiatrické nemoci, přičemž pojem psychosomatická porucha v ní není obsažen. Potíže, které popisuji v této knize, spadají v klasifikaci DSM spíše pod pojem somatický symptom a s ním spojené poruchy. Tato kategorie se dělí na několik subklasifikací. Účelem každé z nich je pomoci lékaři při formulaci diagnózy, ale zároveň jsou to pojmy, jimiž nemůžete pacienta jen tak ocejchovat. Pod touto hlavičkou DSM popisuje následující konkrétní poruchy: somatický symptom, chorobná úzkost, konverzní (disociační) porucha, faktitivní (předstíraná) porucha, psychické faktory ovlivňující klinické potíže a nespecifikovaná somatická porucha.

Porucha somatický symptom je definována výrazným výskytem somatických (tělesných) symptomů, které způsobují signifikantní utrpení a narušení normálního života a pro které není žádné nebo jen nedostatečné medicínské vysvětlení. Hlavním příznakem je bolest. Může ji doprovázet prakticky kterýkoli jiný druh symptomu, únava, průjem nebo cokoli jiného. Klíčem je chování spojené se symptomem, nikoli symptom sám. Projevuje se nepřiměřenou starostlivostí, úzkostí a nadbytečnými výdaji energie na záležitosti spojené se zdravím. Nestačí jen trpět bolestí, důležité je také to, jak je člověk touto bolestí postižen. Nejdřív může přestat sportovat. Když bolest přetrvává, přestane pracovat. Potom se začne vyhýbat normálním činnostem každodenního života.

Zde je velmi důležité rozlišovat mezi pojmy somatizace a poruchou somatický symptom. Somatizace popisuje sklon k vytváření fyzických symptomů v reakci na stres nebo emoce. Kdyby mě například v tísnivé situaci rozbolela hlava, mohla bych říct, že somatizuji nebo že jsem „somatizér“. Avšak somatizace ještě nutně nevede k poruše zvané somatický symptom. Něco somatizovat je běžný, takřka normální rys lidského života. Je to základní mechanismus, jímž tělo vyjadřuje mentální stres. Pokud jsou symptomy přechodné a nejsou přehnaně hendikepující, pak nepoukazují na nemoc a ani nepředstavují poruchu somatický symptom. Jen když jsou neúprosně chronické a hendikepující, můžeme tuto diagnózu vyslovit.

Porucha somatický symptom je velmi vzácný a zhoubný zdravotní problém, který zastupuje jeden extrém ze spektra diagnóz. Popisuje člověka, který je chronicky vážně postižen četnými symptomy a má jen malou šanci na uzdravení. Na druhém konci spektra jsou nespecifikované a krátkodobé somatické poruchy, které do života vstoupí a zase vystoupí, škodí vždy jen kratší dobu a v menší míře. Nemoci tohoto druhu jsou běžné. Příkladem může být někdo, u koho se rozvine bolest kloubů, kterou nelze medicínsky vysvětlit, tato bolest způsobí zdravotní nezpůsobilost a naruší dotyčnému život, není však doprovázena četnými dalšími symptomy a nakonec odezní.

Konverzní porucha je neurologická forma somatického symptomu. Vztahuje se na ni většina stejných pravidel, stále je to problém, kdy nezpůsobilost rozsahem předčí jakoukoli případně objevenou chorobu, ale v tomto konkrétním případě jsou symptomy neurologického rázu. A tak místo aby byla nejvíc hendikepujícím symptomem bolest, je to ztráta síly v končetině, křeče nebo ztráta citu.

Konverzní poruchy se nazývají také funkční neurologické poruchy a v menším množství případů se jim říká disociační poruchy. O konverzních poruchách se dřív také hovořilo jako o hysterické konverzi nebo hysterii. Když tedy na stránkách knihy použiji termín hysterie, bude to v historickém kontextu, nikoli ve smyslu, v jakém ji známe dnes. Dnes se pojmem hysterie popisují iracionální emocionální vzplanutí, ovšem v minulosti to byla lékařská diagnóza nevysvětlitelných, převážně neurologických symptomů. V této knize budu slova hysterická a konverzní porucha používat k označení téže choroby v rozdílných obdobích.

Měla bych zdůraznit, že v případě somatické či konverzní poruchy může, ale také nemusí být přítomna organická fyzická choroba. Předpokladem pro poruchy tohoto druhu není choroba. Někdy sice lékařská diagnóza existuje, avšak zdravotní nezpůsobilost je vůči ní nepoměrně rozsáhlejší. A právě tady vstupuje do hry klasifikace psychické faktory ovlivňující klinické potíže. Představte si člověka, který trpí astmatem. Astma je dobře zaléčeno a stabilizováno, z toho důvodu jsou normální i testy funkce plic, a když si doktor poslechne hrudník, neslyší žádné sípání, jen proudění vzduchu do plic. Máme tu chorobu, která je lékařsky spolehlivě pod kontrolou, ale pacient si stále stěžuje na dušnost. Pokud je astma dobře kontrolováno a na jeho konto nelze přičíst přetrvávající příznaky, pak tyto symptomy můžeme oprávněně pokládat za potenciálně psychosomatické nebo funkční. Nebo si představte někoho, kdo má nedostatečnou funkci štítné žlázy, což je choroba, která způsobuje únavu. Tito lidé užívají tablety s hormonálními doplňky a krevní testy ukazují, že léčba vrátila hormonální hladiny štítné žlázy do normálu. Mohli bychom tedy očekávat, že pacient vykazuje jen minimální příznaky poruchy štítné žlázy. Pokud však dál trpí ochromující únavou, kterou není možné odůvodnit štítnou žlázou, může být tato únava nazvána psychosomatickou, i když je přítomen známý zdravotní problém.

V současné klinické praxi se všechny tyto diagnostické pojmy používají dost nahodile, aniž by mezi nimi lékaři rozlišovali. Není nic neobvyklého, když jeden pacient navštíví několik ordinací a od každého doktora obdrží jinou diagnózu; jeden mu třeba sdělí, že trpí konverzní poruchou, druhý se vysloví pro funkční neurologickou poruchu a třetí pro psychosomatickou poruchu. Někdy lékař prostě použije pojem, který mu připadá nejméně pejorativní, nebo takový, který pacient s největší pravděpodobností pochopí a přijme. V příbězích, které vám budu vyprávět, se bude tato praxe do jisté míry odrážet.

Nakonec si musíme vyjasnit pojmy nemoc, choroba a organická. Choroba je biologická dysfunkce těla. Obnáší fyziologickou abnormalitu nebo anatomickou strukturální abnormalitu. Pojmy choroba a organická označují patologické poruchy těla, v protikladu vůči poruchám mysli.

Nemoc není vůbec totéž jako choroba. Nemoc je lidská reakce na chorobu. Souvisí se subjektivní zkušeností, jak se člověk cítí, nepředpokládá však skrytou patologii. Nemoc může být buď organická, nebo psychická. Člověk může mít chorobu, ale nemusí být nemocný. Například dívka s epilepsií má chorobu, ale pokud nemívá záchvaty a epilepsie je asymptomatická, není dívka nemocná. Oproti tomu člověk s psychosomatickou poruchou nemocný je, nemusí však nutně mít chorobu.

Nemoc prožívá každý z nás po svém a právě v tomhle se nemoc liší od choroby. Vzpomínám si, jak jeden můj kamarád, který není lékař, nemohl pochopit, proč není možné definovat všechny charakteristiky konkrétní nemoci. Pak by bylo možné vytvořit mapu nebo vzorec pro všechny běžné zdravotní potíže a lékaři by možná zjistili, že už nejsou potřeba – naťukejte své symptomy do počítačového programu a na obrazovce vám vyskočí diagnóza. Můj přítel zapomněl na lidský faktor. Neviděl všechny ty způsoby, jimiž jednotliví pacienti své choroby ovlivňují. Charakter člověka a jeho životní zkušenosti utvářejí klinickou prezentaci, reakci a výsledek jakéhokoli byť jen letmého setkání s nemocí. Kdybyste vzali sto zdravých lidí a všem způsobili tutéž újmu na zdraví, dostali byste sto rozdílných reakcí. Právě proto medicína byla a je uměním.

Řada lidí, o nichž budu v této knize vyprávět, trpí tak těžkými nemocemi, že mají zničený život. Většina z nich však netrpí chorobou. Tenhle rozdíl se pro ně ukáže být velmi důležitý. Rozhoduje totiž o tom, jak hendikep vnímají oni sami a jejich okolí. To zase určuje všechno, co se bude v jejich dalším životě odehrávat.

Přijetí diagnózy se u většiny trpících odvíjí od toho, jak je ta či ona nemoc vnímána. Ti, kdo ji dokážou přijmout, mají větší šanci na uzdravení. Jenže aby se to mohlo stát, musí se změnit některé běžné předsudky a nepřátelská kritika určená lidem s psychosomatickými nemocemi. Tyto předsudky a soudy hrají zásadní roli v jejich příbězích a ostatně i v celé této knize.

Kapitola druhá

Pauline

„Přijde doba, kdy se pokusíme umlčet bolestivé pocity. Ale jakmile se nám podaří nic necítit, přijdeme o jediný nástroj, s jehož pomocí se můžeme dozvědět, co nás bolí a proč.“

Stephen Grosz, The Examined Life (Prozkoumaný život), 2013

Pauline jste nemohli přehlédnout. Byla nejmíň dvakrát mladší než kterýkoli z pacientů na oddělení. Bočnice jejího lůžka byly vysunuté nahoru a chráněné měkkým polstrováním. Po pravé straně postele stál invalidní vozík. Nalevo v křesle s vysokým opěradlem seděla žena a soustředěně na mě hleděla. Všimla jsem si, že něco pošeptala Pauline, a potom se ty dvě podobné tváře znovu obrátily mým směrem. Byly si podobné, ale zároveň jiné: v Paulinině tváři jsem viděla pouze strach, avšak v té druhé jsem zahlédla i naději. Postelové závěsy, částečně zatažené okolo lůžka, chránily obě ženy před pohledy sousedních pacientů. Nebo to mělo být naopak? Ještě jsem nevěděla.

Včera večer mi volali, abych se na Pauline přišla co nejdřív podívat. Na oddělení ji přijali s bolestmi a oteklou nohou. Podrobila se sérii vyšetření, ale důvod nikdo nezjistil. Byl to už její třetí příjem se stejným problémem. Toho rána jí pečující lékaři oznámili, že vyčerpali všechny možné testy na zjištění příčiny. Žádné další procedury nejsou třeba, může se vrátit domů.

„Není v našich silách dobrat se u každého problému vysvětlení. Nic dalšího už pro vás udělat nemůžu,“ řekla primářka.

O hodinu později Pauline na toaletě omdlela. Sestra uslyšela rámus a rychle přiběhla. Našla pacientku ležet na podlaze, kde se svíjela v křečích. Sestra zavolala záchranářský tým a ti Pauline resuscitovali a znovu uložili na lůžko. V následující hodině ji ještě dvakrát přepadly křeče. Když pacientku prohlédl službu konající neurolog a poslechl si její příběh, přišla řada na mě.

Před pohovorem jsem si chtěla nejdřív přečíst chorobopis. Našla jsem ho vespod vozíku, kam se ukládají příliš objemné záznamy, které se nikam jinam nevejdou. Taky že ano, Paulinin chorobopis sestával ze dvou tlustých svazků. Takové záznamy mívají spíš staří lidé nebo pacienti trpící celý život těžkou a nevyléčitelnou nemocí. Až na to, že Paulininy spisy byly v něčem jiné: vypovídaly o životě stráveném v nemocnicích, avšak neobsahovaly žádnou konkrétní diagnózu nebo uspokojivé vysvětlení jejích potíží.

Pozorně jsem si spis přečetla. Začala jsem u prvního příjmu do nemocnice a skončila u toho dnešního. Je velmi důležité vědět, jak se nemoc vyvíjela, pokud se máte někdy dobrat její příčiny. Obeznámena s verzí příběhu, kterou nabízely záznamy, přišla jsem konečně za Pauline. Představila jsem se a zahájila rozhovor v obvyklém stylu.

„Kolik je vám let a kdy jste se naposledy cítila úplně dobře?“

„Je mi dvacet sedm,“ odpověděla Pauline, „a pokud opravdu chcete, abych se vrátila až na úplný začátek toho všeho, není mi dobře už od patnácti.“

Vyzvala jsem ji, aby začala právě v tomto bodě, kdy jeden život skončil a začal další. A ona mi vyprávěla tenhle příběh.

„Byla jsem jako každý, prostě normální.“ Takhle Pauline popsala svůj život předtím, než nemoc v patnácti poprvé udeřila.

„Byla jsi víc než jen normální, zlatíčko,“ položila matka ruku dceři na paži. „Moc ráda sportovala a ve všem vynikala, na škole patřila mezi nejlepší. Mohla být vším, čím chtěla.“

„To bylo před deseti lety. Teď se na mě podívejte.“

V roce před maturitou si Pauline začala stěžovat, že se necítí celkově dobře. Byla často unavená a pořád ji něco pobolívalo. Její lékař provedl pár testů, řekl, že to vypadá na zánět močových cest, a nasadil jí antibiotika. Chvíli se zdálo, že to pomáhá, ale problém se opět brzy vrátil. Za pouhé tři měsíce vybrala Pauline čtyři dávky antibiotik. Pokaždé se její stav nakrátko zlepšil, jen aby se potom zase znovu zhoršil.

„Po první infekci mě to začalo hrozně pálit, kdykoli jsem šla na záchod. Antibiotika vždycky zabrala jen na týden, maximálně na dva. A když se pak infekce vrátila, byla jsem tak slabá, že jsem se sotva vyhrabala z postele.“

Nakonec poslali Pauline k urologovi, specialistovi na močové cesty. Prodělala celou řadu testů, ale všechny vyšly normální. Do močového měchýře jí zasunuli minikameru, co kdyby se vysvětlení ukrývalo tam. Opět nic podezřelého nenašli. Potom bezradný urolog nasadil dívce dávku slabších antibiotik, která měla užívat každý den, aby lék zabránil dalším infekcím. Od toho dne brala antibiotika prakticky nepřetržitě.

„Cítila jsem se po nich trochu líp,“ řekla.

Cítila se sice lépe, ale ve škole zameškala tolik učiva, že ji nepustili ke zkouškám a musela opakovat ročník. Ocitla se ve třídě se svou mladší sestrou, její bývalí spolužáci školu opustili. Bylo to pro ni těžké, ale nadaná Pauline si dokázala najít nové kamarády a znovu se pilně ponořila do studia. Brzy se ve třídě vyšvihla mezi nejlepší.

„Necítila jsem se tak jako předtím, ale chovala jsem se pořád stejně, takže to nikdo nepoznal.“

„Byla ctižádostivé dítě,“ řekla mi matka.

Pauline chodila do školy celé pololetí, aniž by zameškala jedinou hodinu.

„Byla jsem v jednom kuse unavená, ale bojovala jsem s tím. Dokonce jsem mohla hrát netball, natolik se věci na nějakou dobu zlepšily.“

Bohužel Paulinino částečné zotavení nemělo dlouhého trvání. O vánočních prázdninách začala pozorovat, že ji stále více bolí klouby, dokonce začaly otékat. Zašla k lékaři a ten pojal podezření na vedlejší účinek antibiotik. Na jeho radu je Pauline přestala užívat. Prakticky okamžitě se dostavil další zánět močových cest. Lékař jí antibiotika zase vrátil a poslal ji za revmatologem.

„Když tam viděli, jak jsem na tom zle, mysleli si, že mám juvenilní artritidu, a nasadili mi dávku steroidů. Jenže potom přišly výsledky testů a všechno bylo normální, nic nebylo špatně,“ vzpomínala Pauline.

„Když říkali, že je všechno normální, určitě to nemysleli tak, že nic není špatně,“ zkusila jsem říct.

„Víte to jistě?“ odvětila Pauline.

Ne, nevěděla jsem.

Při užívání steroidů přibrala Pauline dramaticky na váze, ale bolesti kloubů neustoupily. Nemohla pořádně chodit a trávila většinu času doma. Izolovaná, v bolestech a obavách o svůj vzhled, není divu, že propadla depresím.

„Její deprese byly pro všechny ty doktory skvělou záminkou, aby řekli, že nemoc pramení z ní,“ řekla mi Paulinina matka. „Jenže když to všecko začalo, žádné deprese neměla. To přišlo až pak.“

Pauline přestala brát steroidy. Přestala také jíst a rychle hubla. Současně zjistila, že bolest kloubů trochu polevila.

„Bylo to divné,“ pokračovala matka. „Když přestala jíst, skoro se mi zdálo, že v jiných ohledech se její stav zlepšuje. Několik týdnů si dokonce myslela, že by se mohla vrátit do školy.“

Jenže zanedlouho se ukázalo, že Paulinina ztráta hmotnosti je sama o sobě problém. Nyní byla strašně vyhublá. Přestala mít měsíčky. Začaly jí vypadávat vlasy. Nemohla se však přinutit, aby znovu začala jíst, když už teď déle než rok skoro žádné bolesti neměla. Matka viděla, jak se stav její dcery po změně jídelníčku zlepšil, a napadlo ji, jestli snad nemá nějakou potravinovou nesnášenlivost. Nechala jí udělat alergologické vyšetření. Po sérii testů se Pauline dozvěděla, že nesmí jíst pšenici, mléčné výrobky, různé druhy ovoce a průmyslově vyráběné potraviny.

„Byla jsem trochu na pochybách,“ řekla Pauline. „Celý život jsem všechny ty věci, které jmenovali, bez problémů jedla. Moc jsem však neměla na výběr, a tak jsem dodržovala tu jejich dietu a dokonce jsem přibrala, což bylo dobře. Bolesti se vrátily, ale aspoň jsem netrpěla tolik jako dřív.“

Pauline přibrala, ale zpátky na svou původní váhu se nikdy nevrátila. Ve škole mezitím opět mnoho zameškala a její matka se bála, že by se vysílila, kdyby se snažila spolužáky dohonit. Najali tedy soukromého učitele. Pauline studovala doma a do školy se vrátila jen na zkoušky. Uspěla, se svými známkami se zařadila mezi prvních deset procent žáků ze třídy.

Pauline dál dodržovala přísnou dietu a pravidelně užívala léky proti bolesti. Sportovat sice nemohla, ale aspoň jakž takž chodila. Začala vyrážet na večírky s přáteli a dokonce si našla svého prvního chlapce. Byla to krátkodobá, spíše vlažná známost, přesto však měla Pauline radost, že navázala svůj první citový vztah. Chvíli si opět připadala normální.

Toužila složit maturitní zkoušky pro postup na vysokou školu, ale zároveň měla strach. Nechtěla se znovu propadnout do bludného kruhu zameškávání hodin, dohánění učiva a dalšího zaostávání, ve kterém se potácela předešlé dva roky. Rozhodli se tedy, že bude pokračovat v domácím studiu se soukromými učiteli. V příštích letech byla vděčná, že to rozhodnutí s matkou učinily, neboť bolesti kloubů se zase vrátily – v prudkých záchvatech. Chvílemi si říkala, jestli se z toho nestává pravidelný cyklus. Ale když už měla dojem, že zahlédla nějaký vzor, hned zase zmizel.

Někdy trpěla tak strašnými bolestmi, že nemohla chodit. Popisovala mi, jak se po čtyřech plazila na toaletu, když doma nikdo nebyl, aby jí přiskočil na pomoc.

„Byly dny, kdy jsem raději nic nepila, abych tu cestu nemusela absolvovat.“

Po čase matka musela dát v práci výpověď, aby se mohla o dceru starat.

„V té době jsem se od ní vůbec nemohla vzdálit. Když jsem na delší dobu odešla z domu, napadaly mě hrozné, živé představy, že se vrátím a najdu ji mrtvou v posteli. Nebo zhroucenou na podlaze. Tak byla slabá a bledá, jako stařenka, která může každou chvíli umřít. A to jí bylo teprve osmnáct.“

Pauline žila s matkou a dvěma mladšími sestrami. Rodiče se rozvedli, když jí bylo dvanáct. Po rozvodu se s otcem napřed pravidelně stýkala. Jejich schůzek postupně ubývalo, protože Pauline vyspívala a chtěla raději trávit víkendy s přáteli než s otcem a mladšími sestrami. Po nějaké době si otec našel novou známost a krátce před prvním propuknutím Paulininy nemoci se podruhé oženil. Její matka zůstala svobodná. Když Pauline poprvé přivezli do nemocnice se zánětem močových cest, táta za ní hned přispěchal. A když matka odešla z práce, finančně rodinu podporoval a platil soukromé učitele. Potom však začal žít vlastní život, a jak se rodina postupně čím dál víc smiřovala s Paulininou nemocí, už za nimi tak často nejezdil.

„Zakrátko všichni zapomněli na to, jaké mám bolesti. Nechtěla jsem být ta holka, co si pořád stěžuje, a tak si začali myslet, že se cítím líp. Jednou si sestra všimla, že beru léky proti bolesti, a zeptala se mě, na co jsou.“

Dieta a odpočinek tlumily její bolesti jen částečně. A s přibývajícím věkem se neustále zhoršovaly. Obyčejné léky proti bolesti už nezabíraly a lékař jí předepsal morfin. Ani ten ji úplně nepotlačil, ale pro Pauline se nyní bolest stala normální součástí života.

„Dokázala bych s tou bolestí žít, kdyby se nestalo to, co přišlo pak.“

O letních prázdninách před posledním rokem na střední škole, kdy měla Pauline skládat zkoušky pro postup na vysokou, udeřila další nemoc. Matka ji uslyšela, jak křičí ve svém pokoji, a když přiběhla, dcera se svíjela na zemi a držela se za břicho. Zavolali sanitku a ta ji rychle převezla do místní nemocnice. Lékař na příjmu jí diagnostikoval akutní zánět slepého střeva a odtud směřovala rovnou na operační sál. Matka se sestrami nervózně pocházely po nemocniční chodbě a čekaly, jak to dopadne. Když se Pauline probouzela z narkotického spánku, seděly u jejího lůžka a slyšely, jak křičí, že bolest neustoupila. Za dva dny jí chirurg sdělil, že se v diagnóze zmýlili. Při mikroskopické prohlídce odňatého apendixu neobjevili žádné známky zánětu.

Tím započal řetězec událostí, které nakonec trvaly déle než rok. Celou tu dobu se neúnavně a marně pokoušeli zjistit příčinu Paulininých bolestí břicha. Lékaři si zpočátku mysleli, že po letech užívání léků proti bolesti se mohly u pacientky rozvinout žaludeční vředy. Vsunuli jí do žaludku minikameru na dlouhém pružném teleskopu. Vředy sice neobjevili, ale žaludeční výstelka vypadala jako zanícená, a tak jí předepsali antibiotika plus antacid na snížení kyselosti žaludku. Léky pomohly, ale jen trochu a ne nadlouho. Potom doktory napadlo, jestli bolest nepochází od chronické zácpy způsobené morfinem a špatnou stravou. Ani bariový nálev čili klystýr neposkytl uspokojivé vysvětlení. Vsunuli tedy kameru do řitního otvoru a zkoumali tlusté střevo. Našli polypy, drobné váčky vyrůstající ze střevní stěny. Sdělili jí, že polypy s největší pravděpodobností nejsou příčinou bolesti, ale mohly by se rozvinout v rakovinu tlustého střeva, tudíž ji musí po zbytek života sledovat.

Jestliže si Pauline do té doby žádné zácpy nevšimla, nyní ji u sebe vypozorovala: střídala se s ochromujícími bolestmi břicha a průjmem. Brzy se podrobila sérii různých snímkování, nejdřív žlučníku, pak jater a posléze i vaječníků. Kdykoli si myslela, že lékaři své procedury vyčerpali, zjistila, že tomu tak není. S každou operací souhlasila, protože byla pevně rozhodnutá udělat cokoliv, aby se její stav zlepšil, a protože věřila, že horší už to být nemůže. Bohužel se zmýlila. V den, kdy její mladší sestra složila poslední postupovou zkoušku, probudila se Pauline po poslední explorativní operaci a zjistila, jak zlé to ještě může být.

„Když jsem se probrala, byla u mě máma. Nejdřív jsem nezpozorovala nic špatného. Po chvíli přišla sestra a zeptala se, jestli jsem byla po operaci na toaletě. Nebyla, a tak mi sestra řekla, ať to zkusím. Máma odhrnula závěsy u postele a já pohnula tělem, jako když čekáte, že nohy budou následovat. Jenže ony nic. Začaly jsme se s mámou smát, tak nám to připadalo absurdní. Myslely jsme, že je to doznívajícím účinkem anestetik. Smích nás ale rychle přešel, když jsme spatřily výraz na tváři zdravotní sestry.“

Od toho dne zůstala Pauline upoutaná na invalidní vozík. Ztratila všechnu sílu v nohách. Zavolali neurologa a ten zařídil sérii testů.

„S jakým výsledkem?“ zeptala jsem se Pauline.

„Nedokázal to vysvětlit. Už zase jsem pro ně byla lékařská záhada.“

„Navrhl nějakou příčinu? Nějakou léčbu?“

„Ne, s tím prostě odešel,“ odpověděla tentokrát Paulinina matka. Její hlas zněl nabroušeně, vycházel z něj hněv. Pauline na rozdíl od ní hovořila klidněji, skoro jako by vyprávěla příběh někoho jiného.

Vyšetření poté na krátký čas ustala. Pauline chodila k fyzioterapeutovi a trochu se naučila hýbat nohama, ale nedokázala stát ani chodit. Bolesti kloubů a břicha přetrvávaly a dívka přežívala na koktejlu léků. Mezitím nechali předělat dům, aby Pauline měla ložnici a koupelnu v přízemí.

Život se v mnoha ohledech posunul vpřed. Když se nemohla věnovat sportu ani jiným činnostem, našla si nové způsoby, jak navazovat přátelství a žít společenským životem. Odjakživa ráda četla, a tak založila internetový knižní klub speciálně pro tělesně postižené lidi, kteří nemohli cestovat a stýkat se osobně. Začala psát a vedla si barvitý deník o svých zážitcích, který zveřejňovala na internetu. Nakonec složila i postupové zkoušky na vysokou a bez problémů ji přijali na studium anglické literatury na místní univerzitě. Tehdy se také seznámila se svým druhým přítelem.

Mark byl student fyzioterapie a působil na praxi v nemocnici, kam docházela Pauline. Na hodinách terapie se spřátelili. Jednoho dne čekala Pauline před nemocnicí, až ji matka vyzvedne, když vtom se vedle ní objevil Mark. Dali se do řeči a zjistili, že oba milují knihy a filmy. Než dorazila Paulinina matka, byli už domluveni na víkend, že se spolu podívají na film. Od té doby jsou spolu.

Když se Pauline seznámila s Markem a začala studovat na univerzitě, bylo jí jednadvacet. S nemocí žila už šest let, nyní však konečně cítila, že prožívá některé z věcí, o něž zatím přicházela. Bolest a postižení přetrvávaly, ale vše ostatní se zlepšilo.

„Když jsem studovala na univerzitě, svého doktora jsem skoro nepotřebovala. Věděla jsem, že udělal všechno, co mohl, a vypadalo to, jako by problém, nebo co to bylo, sám od sebe vyhasl.“

Pauline studovala čtyři roky. Se svým postižením vyžadovala jen minimální pomoc od druhých. Na zkouškách jí povolili víc času, protože nevydržela delší dobu v kuse psát. Když nemohla na přednášku, přátelé jí nosili domů svoje zápisky. Přesto však nedovolila, aby ji zdravotní problémy odstavily z veřejného života. Stala se velmi aktivní členkou univerzity. Působila jako tajemnice studentského svazu. Byla takové to děvče z kampusu, které každý znal. Z praktických důvodů zůstala bydlet doma s mámou, ale jinak se pravidelně účastnila společenských akcí a vedla život jako každý jiný student. Pauline už nebyla závislá na matce, která se tak mohla vrátit do práce. Obě její sestry odešly z domu studovat do jiných měst. Mark ukončil studium fyzioterapie a po dvouleté známosti se přestěhoval k Pauline do jejich rodinného domku. Plánovali si, že si pořídí vlastní byt a vezmou se, až Pauline dostuduje a oba si najdou práci.

„Všechno už to bylo na dosah. O to hůř mi potom bylo, když se můj život začal zase hroutit.“

Pauline lehce proplula závěrečnými zkouškami a bez problémů si našla práci asistentky v jednom vydavatelství. Začali s Markem shánět byt. Mnohé z jejích cílů spěly ke svému uskutečnění, když náhle znovu onemocněla. Začalo to tím, že několik lidí z kanceláře ulehlo s chřipkou. Pauline ji dostala taky, ale v mnohem horší podobě.

„Vždycky jsem měla slabý imunitní systém. Chytila jsem každý bacil nebo virus, který se mihl kolem.“

Vzala si několik dní volna a zůstala ležet doma. Den před návratem do práce si všimla, že ji nezvykle bolí jedna noha.

„Klouby mě bolely vždycky, ale tohle byla nová bolest.“

Její lékař se obával, že se v noze během nucené nečinnosti utvořila krevní sraženina, a poradil jí, aby zašla na místní úrazové oddělení a nechala si udělat pár testů. Pauline přijali do nemocnice, a zatímco čekala na výsledky vyšetření, rozvinuly se u ní důvěrně známé příznaky infekce močových cest. Močení bylo tak bolestivé, že jí sestry zavedly do močového měchýře katetr na vyprazdňování, dokud se nebude cítit líp. Zánětem močového měchýře trpěla během roku vícekrát, ačkoli denně užívala antibiotika, ale katetr ještě nikdy předtím nedostala. Úvodní testy neodhalily žádnou konkrétní infekci, ale za tři dny Pauline vyskočily teploty a její stav se akutně zhoršil. Další mikrobiologické zkoušky ukázaly, že v nemocnici chytila infekci, která je vůči normálním antibiotikům rezistentní. Převezli ji do izolace na infekčním oddělení a nadopovali vysokými dávkami toxických léků. Trvalo celý týden, než teplota opět klesla na normální hodnotu.

Když se Pauline zotavila z horečky, velmi se jí ulevilo a celé rodině taky. Odvezli ji zpět na běžné oddělení a sestry jí vytáhly katetr. O čtyři hodiny později Pauline skučela bolestí. Močový měchýř měla naplněný k prasknutí, ale i když na záchodě tlačila sebevíc, nemohla se vyprázdnit. Sestry jí musely katetr vrátit. Totéž se opakovalo i druhý den. Naordinovali jí celou řadu dalších testů, ale ukazovalo se, že tohle bude další problém, který zůstane nevysvětlen. Nakonec se Pauline dostala do péče odborné sestry, která jí katetr vytáhla a naučila ji, jak se má vyprázdnit pomocí tenké gumové hadičky. Od té doby Pauline už nikdy nepoužila toaletu normálním způsobem.

Během šesti měsíců před mým setkáním s Pauline kvalita jejího života upět ustrnula na mrtvém bodě, načež začala pomalu klesat. Pauline cítila, že může každou chvíli ztratit všechno, oč tak tvrdě bojovala.

„Léta jsem měla omezenou citlivost nohou. Život byl ke mně tak krutý, jediné, co jsem kdy cítila, byla bolest. Ne však bolest zvenčí. Můžete mě spálit sirkou a ani nemrknu. Ta bolest sídlila uvnitř.“

Ještě dvakrát se Pauline vypravila na úrazové oddělení s bolestí lýtka, kterou nedokázala utišit ani sebevětší dávka morfinu. Pokaždé se svíjela a lezla po zemi. A dvakrát ji poslali pryč. „Vaše testy jsou normální. Nic pro vás nemůžeme udělat.“

„Něco muselo být špatně. Muselo tam být něco, co tu bolest způsobovalo, já jsem z nich však měla pocit, jako by si mysleli, že si tu bolest vymýšlím,“ vysvětlovala Pauline.

Dala jsem jí za pravdu. Trpět bolestí není normální a vždycky existuje příčina.

Když se Pauline s bolestí lýtka dostavila potřetí, konečně ji přijali. Doktor ji původně chtěl odbýt jako obvykle, ale matka ji tentokrát odmítla vzít domů.

„Jestli svou dceru přivezu do špitálu ještě jednou v tomhle stavu a vy nic neuděláte, budu si stěžovat.“

Za čtyři dny jí primář sdělil, že Pauline nemá jinou možnost než se vrátit domů – vyzkoušel už prý všechno, co pro ni mohl udělat. To bylo v den, kdy se dostavily křeče.

„Věděla jsem, že nejsem připravená jít domů,“ řekla Pauline.

Přesto si sbalila věci a byla právě v koupelně, když se zhroutila. Seděla na kolečkovém křesle a čistila si zuby, vtom se jí udělalo nevolno. Místnost se s ní divoce roztočila a Pauline se opřela, aby motání hlavy zastavila.

„Najednou se mi zatmělo před očima, jako kdybych vcházela do temného tunelu. Věděla jsem, že se stane něco strašného. Zkoušela jsem vykřiknout, ale nešlo to.“

Potom si Pauline chvíli nic nepamatovala. Čas ubíhal bez její vědomé účasti. Když přišla k sobě, pořád byla v koupelně, ale už ne na křesle. Ležela na zemi a nad ní se tyčili cizí lidé. Někdo jí rozepnul vršek od pyžama a Pauline si uvědomovala, že je pod ním nahá. Cítila, jak se jí dotýkají teplé ruce a přikládají na ni lepkavé polštářky. Zničehonic ji ostře píchlo v paži – lékař, kterého nikdy v životě neviděla, do ní zapíchl jehlu. Podlaha pod ní byla mokrá. Později si uvědomila, že leží ve vlastní moči, protože měchýř, který tak vytrvale neposlouchal její vědomé povely, se celý vyprázdnil, když ležela v bezvědomí. Hledala v tom davu nějakou známou tvář a uviděla sestru, která o ni pečovala na oddělení. Reflexivně se pokusila útočníky odstrčit a prosila sestru, aby ji zakryla.

Když přišla úplně k sobě, odnesli ji zpátky na lůžko. Sotva však ulehla, už cítila, že to zase začíná.

„Jako by mě postel vcucla do sebe. Měla jsem pocit, že ze mě vysává všechen život. Jakmile se mi zatmělo před očima, věděla jsem, že ztratím vědomí, a chtěla jsem to zastavit. Chtěla jsem to říct sestře, ale nevyšla ze mě ani hláska. Cítila jsem, jak mé tělo mrtví a tuhne. Někdo mi nasadil na tvář kyslíkovou masku. Bolelo to. Věděla jsem, že doktoři si myslí, že jsem v bezvědomí, ale já cítila všechno, co dělali, a také jsem slyšela každé jejich slovo. Jedna sestra řekla, že mi nemůže nahmatat pulz. Nakonec se celé moje tělo roztřáslo a potom jsem omdlela. Nevím, jak dlouho to trvalo, ale když jsem se probrala, byla u mě máma. Tolik se mi ulevilo, že ji vidím.“

Paulinina matka přijela do nemocnice, aby vzala dceru domů. Stala se svědkem toho, jak křeče udeřily potřetí.

„Byla velice bledá a nehybná jako socha. Potom se náhle svezla na postel jako hadrová panenka. Začala se třást. Nejprve se klepaly jen ruce, ale postupovalo to a bylo to čím dál intenzivnější. Nedýchala. Měla jsem pocit, že to trvalo deset minut, ale teď si myslím, že to bylo asi kratší. Nakonec hrozně hekla a přerývaně vydechla. Když potom třas ustal, jen tam ležela. Vypadala, jako kdyby spala, ale nebyl to normální spánek. Mohly jsme se sestrami dělat, co jsme chtěly, ale nic ji neprobudilo.“

Pauline si na záchvat nevzpomínala, ani na nic z toho, co následovalo večer a během noci před naším setkáním.

„Po tom třetím záchvatu jsem si nic nepamatovala,“ vyprávěla Pauline. „Byla máma včera v noci se mnou? To fakt nevím.“

Tak to bychom měly. Přiměla jsem Pauline, aby si vybavila všechny peripetie a aby mi dopodrobna vypověděla, co ji sem přivedlo. A všechny mé otázky byly zodpovězeny. Ne, v rodině se epilepsie nedědí. Ano, mí rodiče se rozvedli, ale to už bylo dávno. Miluju svou práci a nemůžu se dočkat, až se tam zas vrátím.

Můj zájem její matku chvílemi rozčiloval.

„Nemůžete si to všechno přečíst v jejích záznamech? Je můj rozvod opravdu tak důležitý? Souvisí nějak infekce močových cest, kterou měla v šestnácti, s tím, co ji trápí teď?“

„Podle mě je velmi důležité všechno, co se stalo, a když si příběh vyslechnu od Pauline, pochopím ho mnohem líp, než kdybych si ho přečetla v anamnéze.“

Vždycky existují dvě reality, jedna na papíře a druhá je ta, co přebývá v pacientově paměti. Potřebovala jsem znát obě a uvědomovala jsem si, že ani na jednu verzi se nemůžu plně spoléhat.

„Má to být zas další nediagnostikovaný problém, se kterým budu muset žít?“ zeptala se Pauline.

„Ne, podle mě existuje velmi slušná šance, že tentokrát to bude jiné. Na určení příčiny záchvatů máme velmi propracované testy. Pevně doufám, že tenhle problém diagnostikovat dokážeme a že se z toho taky můžete dostat.“

Na konci rozhovoru jsem Pauline vysvětlila, že je ještě příliš brzy na to, abych jí řekla, co je špatně, ale že ji přeložím na oddělení neurologie, kde bude v mé péči a podrobí se několika dalším vyšetřením. Před koncem debaty, jak to dělám vždycky, jsem jí popsala další postup.

„Je něco důležitého, co jsem podle vás opomněla zmínit, nebo byste se mě chtěla zeptat ještě na něco?“

Pauline řekla, že už nic dalšího nemá, ale když jsem se zvedla, zavolala mě zpátky.

„Viděla jste někdy předtím někoho, kdo na tom byl stejně jako já?“

Tolik lidí, že se to ani nedá spočítat, pomyslela jsem si. Jenomže příběhy dalších pacientů by Pauline v tuhle chvíli nepomohly.

„Viděla jsem lidi, kteří měli podobné problémy jako vy, ale nikde nenajdete dva lidi, kteří by byli úplně stejní.“

Odcházela jsem s pocitem viny, který se mě zmocnil vždycky, když jsem měla pocit, že jsem nebyla docela upřímná. Byla jsem si jistá, že vím, co Pauline je, ale tu informaci jsem si nechala pro sebe. Zatajila jsem také to, že po téhle cestě jsem už párkrát šla a ne vždy to skončilo dobře. Zároveň jsem ale věděla, že nejsem jediná, kdo si svá tajemství ponechal. Ani příběh Pauline nebyl úplný. Tohle byla naše první schůzka a teprve se ukáže, jestli někdy dospějeme na místo, kde k sobě budeme moci být naprosto upřímné.

•

Je pouze jeden způsob, jak můžete s naprostou jistotou zjistit, proč člověk ztratil vědomí, a sice že u toho musíte být osobně. Jinak je diagnóza založena výhradně na vaší interpretaci příběhu, který jste si vyslechli od pacienta a od svědka. Tento způsob je zatížen chybami. Lidé nejsou moc spolehliví svědci. A stresovaní a vyděšení lidé jsou spolehliví ještě méně. Popisy záchvatů jsou ovlivněny nejen tím, co lidé doopravdy viděli, ale i tím, co očekávali. Obrazotvornost každé matky, která kdy viděla své dítě v křečích, zplodí smrtelnou bledost, mrtvolné stavy a pěnu kolem úst. Jedna minuta se vám vždycky jeví jako hodina. A ve většině případů je to také jediný popis, na němž může lékař stavět.

Je opravdu dost vzácné, aby měl lékař možnost být svědkem pacientova záchvatu. Většina periodických záchvatů se neopakuje s moc velkou četností – často to bývá jednou do měsíce či dokonce jednou za rok. A každá ataka trvá jen minutu nebo dvě. Přijměte takového člověka do nemocnice na pozorování a budete čekat pěkně dlouho, než se to stane, a když pak záchvat udeří, stačí se na chvilku podívat jinam a propásnete ho.

Přesto existují okolnosti, za kterých můžete ztrátu vědomí vidět, a tím také jednoznačně určit její příčinu. Někdy tyhle výpadky například mívají spouštěcí impulz. U epileptiků to mohou být blikající světla nebo nedostatek spánku. Pokud je to tak a potřebujete stanovit diagnózu, vezmete pacienta do nemocnice a vystavíte ho kýženému spouštěcímu impulzu, aby záchvat proběhl v bezpečném prostředí za přítomnosti školených svědků. Stejně tak lidé, kteří omdlívají, mohou sami vypozorovat, že spouštěčem symptomů jsou třeba náhlé změny v držení těla; lékaři je tedy položí na naklápěcí stůl, aby ataku uměle vyvolali. K vyvolání kardiackých příznaků může posloužit kontrolované monitorované cvičení, existuje-li podezření, že právě ona tělesná námaha bývá původcem zhroucení. U malého počtu nešťastných lidí jsou kolapsy tak častým jevem, že se už po krátké hospitalizaci můžete stát svědkem atak, které vám popisovali.

U pacientů, kde nejsou spouštěcí impulzy tak zřejmé, se používají monitorovací jednotky vybavené videem, opravdu neocenitelný pomocník při sledování záchvatů. Pacienti v nich sedí a čekají na kolaps, zatímco personál je v pohotovosti, než k němu dojde. Je to samozřejmě mnohem důmyslnější metoda než pouhé čekání a sledování a můžeme za ni poděkovat německému lékaři Hansi Bergerovi.

Koncem devatenáctého století jel Hans Berger na koni při vojenském cvičení. Kůň se náhle z neznámých příčin vzepjal a shodil Bergera na zem. Dopadl nebezpečně blízko jedoucích kol těžkého kanónu. Kůň, který kanón táhl, prudce zastavil – právě včas, aby Bergera nerozmašíroval na kaši. Berger cítil obrovskou úlevu, že vyvázl s tak velkým štěstím. Ještě ten večer dostal od své sestry telegram, v němž mu přála mnoho zdraví. Psala, že během dne se o něj hrozně bála a cítila potřebu poslat mu přání všeho nejlepšího. Berger nevěřil, že by sestřin popud napsat mu telegram byl dílem pouhé náhody. Věřil, že svou úzkost ve chvíli největšího nebezpečí nějak sdělil sestře na vzdálenost mnoha mil. Potom celý svůj profesní život zasvětil bádání, jak tahle telepatie vlastně funguje.

V devatenáctém století bylo už všeobecně známo, že tělesné orgány vyvíjejí elektrickou aktivitu. Berger na základě této znalosti zkusil na hlavu pokusné osoby nasadit detektor elektrického výboje, pomocí nějž chtěl odhalit mechanismus psychické energie. Tím ale žádné užitečné informace nezískal. Proto se pokusil změřit stávající přirozenou živočišnou elektřinu na povrchu hlavy galvanometrem. A učinil překvapivý objev: dokonce i přes lebku byl schopen pořídit reprodukovatelné záznamy elektrické aktivity, která – jak správně vyvodil – musela pocházet přímo z mozku. Důkaz o existenci telepatie nikdy nezískal, ale v roce 1929 uveřejnil svou první vědeckou přednášku o zaznamenávání lidských mozkových vln přes kůži na hlavě a vynalezl elektroencefalograf, přístroj, který dnes známe pod zkratkou EEG.

Pochopení charakteristik elektrické činnosti mozku přineslo vědě velký užitek. Především Berger dokázal, že se mozkové vlny neustále mění a že každá změna vzorce odráží změnu ve stavu vědomí testovaného subjektu. Ospalost, lehký spánek, hluboký spánek a bdělý stav, každý měl svůj vlastní vzorec. Z mozkových vln naměřených elektroencefalografem bylo tudíž možné v kteroukoli dobu zjistit, jestli je dotyčný vzhůru nebo spí, zdali je při vědomí nebo v bezvědomí. EEG se stal standardní pomůckou při hodnocení stavů vědomí a lékaři ho využívají dodnes jako jeden z hlavních nástrojů, když chtějí určit, proč někdo utrpěl ztrátu vědomí nebo upadl do kómatu.

V monitorovací jednotce je pacient omezen na jednu místnost, kde se nachází pod neustálým video dohledem. Na hlavě má speciální pastou uchycené kovové kotoučky, které průběžně, čtyřiadvacet hodin denně zaznamenávají mozkové vlny neboli vzorec EEG. Podobný záznam srdečního rytmu pořizuje elektroda připevněná k srdeční krajině. Zdravotní sestry se střídají ve službě a sledují videozáznam pacienta v každém okamžiku dne, plné soukromí má tedy zajištěno jenom na toaletě. Když se pak dostaví očekávaná křeč nebo ztráta vědomí, je sestra připravena vběhnout do pokoje a pacienta zkontrolovat, zjistit jeho krevní tlak a hladinu cukru; takto dohlíží na jeho bezpečí a klid, dokud se nezotaví.

Díky tomuto typu sledování, založenému na zásadě, že všechny naše mozky vytvářejí elektrické vzorce a že takový vzorec mozkových vln odráží hladinu vědomí jeho majitele, můžeme s vysokým stupněm jistoty určit příčinu u velkého množství záchvatů. Je mnoho důvodů, proč dostane člověk záchvat nebo omdlí, a video telemetrické sledování mezi nimi přesně rozlišuje.

Pokud omdlí zdravý člověk třeba kvůli odvodnění organismu nebo na následky přehřátí, bude první fyziologickou změnou prudký pokles krevního tlaku. Srdce problém zjistí a pokusí se ho vykompenzovat zvýšením tepu. Člověk cítí slabost a závrať a ví, že se s ním něco děje, možná si i všimne, že mu srdce buší rychleji. Krev vám doslova odteče z obličeje a vy zblednete. Jestliže pokles krevního tlaku není vyvážen zvýšením srdečního tepu, nastane – jen na malou chvíli – odliv životodárné krve z mozku. Je-li mozek zbaven kyslíku, jeho mozkové vlny se dramaticky zpomalí a pacient ztrácí vědomí. U zdravého člověka se krevní tlak obvykle zase rychle vrátí na obvyklou hodnotu a kyslík může opět proudit do mozku. Okamžitě se obnoví normální vzorec mozkových vln signalizující bdělý stav a pacient se probudí bez újmy na zdraví.

Ne pokaždé však omdlí zdravý člověk z výše popsaných či podobných příčin. Někdy omdlí lidé trpící srdečními problémy. Při takovém kolapsu může být první změnou nebezpečné zpomalení srdečního rytmu. Funkce srdce je v takovém případě první věc, která se změní, a když nebije dostatečně rychle, aby udrželo krevní tlak, dojde k jeho poklesu. S poklesem krevního tlaku se zpomalí mozkové vlny a následně pacient ztrácí vědomí. Teprve až začne srdce zase bít normálním tempem, vrátí se pacient, a s ním jeho mozkové vlny, opět do normálního stavu.

Také se stává, že příčinou omdlení není slabé srdce nebo nízký krevní tlak, ale sám mozek. Tento stav bývá způsoben chorobami, jako je epilepsie. Při epilepsii je série událostí opět jiná. Nejdříve epileptický záchvat způsobí zášleh nežádoucí elektrické aktivity v mozku. Pacient pouze ztrácí vědomí, zatímco se elektrický výboj šíří a zachvacuje mozek. Když pacient omdlí, může to mít vliv na srdeční tep i krevní tlak, ale také nemusí.

Krevní tlak klesne – srdeční tep stoupne – mozkové vlny zpomalí; srdce zpomalí – krevní tlak klesne – mozkové vlny zpomalí; mozkové vlny se změní – dochází ke ztrátě vědomí; každý z těchto vzorců v kombinaci s videozáznamem kolapsu poukazuje na specifickou diagnózu, která je obvykle spolehlivá. Ústřední princip, na němž každá diagnóza spočívá, říká, že nemůžete být v bezvědomí – ani spát, ani být v narkotickém spánku, ani upadnout do bezvědomí při záchvatu –, pokud se nezmění vaše mozkové vlny.

•

Tohle jsou obecné zásady, které nyní použiji, abych zjistila příčinu Paulininých záchvatů.

Tři dny po našem prvním setkání byla Pauline převezena na neurologické oddělení. V každém z těch dní prodělala několik záchvatů. Během prvního dne a noci, kdy ležela na monitorovací jednotce, jich měla ještě šest. Druhý den ráno jsem si přehrála video a každý záchvat jsem pozorně sledovala. Kolaps probíhal pokaždé stejně.

Pauline leží na posteli a hovoří s matkou. Náhle přestane mluvit. Matka si toho nejprve nevšimne a mluví dál. Pauline sedí velmi nehybně a zírá do prázdna, když tu matka uvidí, že je něco špatně. Natáhne ruku k nouzovému tlačítku, aby zavolala sestru, a v tu chvíli se Pauline zlomí v pase a vzápětí klesne zády na polštář. Do pokoje vbíhají sestry, Pauline se začíná třást. Nejdřív je to jenom chvění, ale to se rychle stupňuje a je každou vteřinou dramatičtější. Brzy máchá rukama tak divoce a prudce, že se k ní sestry vůbec nemohou přiblížit. Pěstmi buší do polstrovaných bočnic postele. Matka stojí krok od své dcery a zakrývá si rukama obličej.

Po jedné minutě třesení skončí. Celé Paulinino tělo se bezvládně sveze zpátky na lůžko, jako kdyby ho vyfoukl. Sestry toho využijí a převrátí pacientku na bok. Sotva to stihnou, spustí se třas znovu a je stejně prudký jako předtím. Přichází další sestra a odvádí Paulininu matku z místnosti. Třesení začne a skončí ještě pětkrát, než záchvat pomine. Na konci leží Pauline bez hnutí na boku, jak ji položily sestry. Oči má zavřené a rychle oddychuje. Sestry se ji pokoušejí vzbudit, aby se přesvědčily, jestli je v pořádku, ale celých deset minut se jim to nedaří. Když pacientka přijde k sobě, je už matka u ní. Pauline neříká nic, jen se dá do pláče. Matka ji začne utěšovat.

Prohlédla jsem si video každého záchvatu a pečlivě zkontrolovala záznamy mozkových vln a srdečního rytmu. Potom jsem si domluvila schůzku s Pauline a její rodinou.

Když jsme se sešli, Paulinina matka byla opět u své dcery a tentokrát se dostavil i Mark. Seděli po stranách pacientky jako její stráž a každý ji držel za ruku. Požádala jsem Marka, aby si přesedl vedle Paulininy matky. Nechtěla jsem, abych mezi ně musela dělit svoji pozornost.

Než se Pauline přemístila na monitorovací jednotku, podrobně jsem jim vysvětlila smysl a podstatu testu. Pauline nečinilo problém změny mozkových vln pochopit, ale pro jistotu jsem vše objasnila ještě jednou, protože jsem chtěla, aby jí v hlavě utkvěla má následující slova.

„Pozorně jsem sledovala každý z vašich záchvatů. Dívala jsem se na video i na záznamy mozkových vln a srdečního rytmu. První dobrá zpráva zní, že jsem neviděla vzorec, který očekávám u epileptického záchvatu, takže epilepsii rozhodně nemáte. Srdeční rytmus byl normální, takže srdce vypadá zdravé, což vás také jistě potěší.“

„No to je skvělá zpráva, viď, zlatíčko.“ Paulinina matka stiskla dceři ruku. Pauline a Mark jen bez výrazu hleděli mým směrem. V jejich očích jsem nezahlédla ani stopu úlevy.

„Když jsem si prohlížela mozkové vlny během vašich záchvatů, viděla jsem, že vykazovaly vzorec, který bych očekávala u někoho, kdo je při vědomí, vzorec charakteristický pro bdělý stav…“

Mark se mi pokusil vpadnout do řeči a já slyšela samu sebe, jak mluvím hlasitěji a rychleji.

„…Tohle je velmi náročné na pochopení, proto mě nechte, prosím, domluvit a potom se ptejte, na co chcete… Vzorec mozkových vln vypadal normálně, a já znám jenom jeden důvod, proč může být člověk v bezvědomí, naprosto nevnímat své okolí, zatímco mozkové vlny pořád vypadají normálně. Je to ztráta vědomí způsobená něčím psychickým, nikoli fyzickou chorobou mozku.“

Mark zakroutil hlavou a sveřepě stiskl rty. Uvědomila jsem si, že můj hlas zní ještě důrazněji.

„Dovolte mi nejdřív vysvětlit, že těla nás všech vytvářejí fyzické příznaky v reakci na emocionální stres. Jenže my jsme si tak zvykli na běžné způsoby, jimiž se to děje, že jsme si toho přestali všímat. Když jsem nervózní, třesou se mi ruce, což značí, že v mém těle proběhne fyzická změna v reakci na emoci. Když máme strach, rozbuší se nám srdce. V rozrušení nám tečou z očí slzy. Toto všechno jsou příklady, které všichni známe, každý z nás už zažil fyzické příznaky, když s námi po fyzické stránce nebylo nic špatně. Tyto typy fyzických reakcí na stres jsou normální každodenní reakce na normální každodenní obavy a rozruchy. Jenže u některých lidí mohou být fyzické reakce na emoce dramatičtější a víc ochromující než tyhle prosté příklady. Jedním z extrémních způsobů, jak může tělo na rozrušení reagovat, je to, že navozuje výpadky vědomí a křeče. Tento druh křeče je znám jako disociační záchvat…“

To už na mě Mark vyrukoval se svými otázkami.

„Vy tvrdíte, že ona není doopravdy v bezvědomí.“

„Ne, Paulinino bezvědomí je skutečné. Vezměte si příklad, který jsem uvedla, kdy se srdce rozbuší v reakci na strach. Srdeční tep se opravdu dvojnásobně zvýšil, cítím to ve své hrudi a vy to můžete změřit. Není to nic smyšleného. Ale neděje se to proto, že bych měla srdeční chorobu. Mé srdce je zdravé. Mé srdce tak pouze odpovídá na tíseň.“

„Myslíte si, že je to všechno jen v mé hlavě.“ Pauline hleděla při těch slovech někam za mě.

„Ne, Pauline, já vím, že vaše záchvaty jsou skutečné. Jsou skutečné, ale pramení spíše z podvědomí, nejedná se o mozkovou chorobu. Disociace znamená, že v mysli dojde k určitému rozštěpení. Vaše vědomá mysl se oddělí od toho, co se děje kolem. Toto oddělení znamená, že jedna část neví, co dělá ta druhá. Není to však záměrné. Nemůžete se uvést do bezvědomí, tak jako já neumím schválně zrudnout nebo vyvolat příval slz.“

Chtěla jsem, aby se Pauline dívala na mě, ale ona odmítala. Nedokázala jsem vyčíst, co se v ní odehrává.

„Pauline, dává vám smysl něco z toho, co jsem řekla? Jak se po mých slovech cítíte?“

Pokrčila rameny.

„Cítím se jen unavená.“

„Rozumíte tomu, co se vám pokouším vysvětlit?“

„Rozumím. Jen nechápu, jak se může něco z toho týkat mě. Nejsem stresovaná. Můj život nebyl nikdy lepší.“

Pauline má samozřejmě pravdu.

„Já vím. Ty příklady, které jsem před chvílí uvedla, jsou všechno případy, kdy člověk cítí stres a souběžně s tím zažívá fyzické příznaky. Disociační záchvaty se od toho dost často liší. Mnohdy při nich figuruje fyzický symptom místo emocionálního rozrušení. Takže když je pro někoho nějaká vzpomínka či emoce tak bolestivá, že ji nechce zažívat, přemění se tato emoce působením jakéhosi ochranného mechanismu ve fyzické postižení. Při křeči to vypadá, jako by se váš mozek na chvíli uzavřel, aby vás udržel v bezpečí.“

„V bezpečí před čím?“

„Odpověď na tuhle otázku neznám. Ale i když není v tuto dobu možné zjistit odpověď, může se to podařit v budoucnu.“

Na chvíli jsem si představila, jak se Paulinina nemoc projevovala. Jak na ni vždy udeřila, když stála před nějakou výzvou nebo když se měl její život změnit.

„Takže dám raději přednost křečím, než abych čelila něčemu nepříjemnému ve svém životě? Proč bych to měla sama sobě dělat?“

„Je to všechno nesmysl, co jiéýho na to říct.“ Mark už neskrývaně zuřil.

„Vím, že to zní hodně tvrdě. Vy si to neděláte, Pauline. Pokud vám vše ostatní, co říkám, připadá jako nesmysl, tak si zapamatujte jen jednu věc, ty záchvaty jsou skutečné, ať už je způsobuje cokoliv. Jsou skutečné a ochromující a nemáte je pod kontrolou, takže je musíme brát velmi vážně. Příčina nám jen pomůže navrhnout léčbu; neměla by žádným způsobem znevažovat to, jak jsou pro vás ty záchvaty strašné.“

„Jakou léčbu máte na mysli?“

„Ráda bych vás poslala k psychiatrovi.“

„Po tom všem, co jste tady vykládala, chcete prostě jedním slovem říct, že jsem cvok.“

„Ani nápad. Těmi záchvaty vám vaše tělo sděluje, že je něco špatně. Psychiatr by vám mohl pomoct přijít na to, co to je. Myslím si, že ty záchvaty jsou léčitelné, Pauline. Myslím, že psychiatr by vám mohl pomoct, abyste si to uvědomila.“

„Existuje nějaký lék, který by pomohl?“ zeptal se Mark.

Věděla jsem, že Pauline v současnosti bere sedm léků. Žádný v jejím životě nezpůsobil výraznější zlepšení. Dva užívala jen proto, aby vyvážila vedlejší účinky ostatních pěti. Pauline bylo dvacet šest let. Potřebovala jsem, aby rozpoznala vzorec, který nefungoval, a našla si nový.

„Léky na disociační záchvaty nezabírají.“

„Vy tedy myslíte, že jsou léčitelné.“ Až nyní se do řeči vložila Paulinina matka.

„Jsem naprosto přesvědčena, že tyhle záchvaty mohou úplně odeznít, a věřím, že vám psychiatr pomůže tento proces urychlit.“

Chvíli jsme seděli a mlčeli. Když se zdálo, že všechny otázky už zazněly, ukončila jsem konzultaci obvyklým způsobem. „Chcete se mě zeptat ještě na něco? Myslíte si, že jsem se o něčem opomněla zmínit?“

„Ne.“

Loučila jsem se s pocitem, že se mi nepovedlo navázat s pacientkou kontakt. Sice souhlasila, že navštíví psychiatra, ale znělo to rezignovaně a prázdně. Velmi se mi tedy ulevilo, když Pauline naši dohodu dodržela a za dva dny se objednala na psychiatrii.

Jen málo lidí by vydrželo tak podrobné a systematické vyšetření, jakému se podrobila Pauline. Většina z nás ponechá své já z dětství minulosti a jde dál, avšak Pauline si musela svůj příběh připomínat pořád dokola, a to nejen příběh nemoci, nýbrž celého svého života. Psychiatrička postupovala vskutku důkladně, a tak jí Pauline vyprávěla o něco podrobnější verzi. Některé informace byly nové, ale většinu jsem už pochytila z jejích poznámek při našem prvním setkání. Je možné, že kdybyste byli deset let v kuse nemocní, některé podrobnosti zapomenete. Anebo mi Pauline určité informace zatajila, protože nechtěla, abych se stavěla předpojatě k věcem, které se přihodily v minulosti. Nebo snad opět vstoupilo do hry její podvědomí a rozhodlo, co mi má povědět a co má naopak skrýt.

Pravda je, že Pauline měla šťastné dětství, ale ani traumata se jí nevyhýbala o nic víc než ostatním lidem. V devíti letech se u ní rozvinula porucha příjmu potravy. Tehdy se kvůli rodinnému sporu rozhádali příbuzní z otcovy strany. Její nejbližší rodina se přestala s těmito prarodiči, tetami a strýci stýkat. Pauline to těžce nesla. Přestala jíst a zotavila se až díky podpoře svých blízkých a za pomoci dětského psychologa. Tato nemoc neměla dlouhého trvání.

Problémy nastaly znovu, když jí bylo dvanáct a její rodiče se rozvedli. Pauline opět na krátký čas přestala jíst. Podle psychiatričky musela dívka dostat strach, že tak jako předtím ztratila část své rodiny, nyní ztratí i otce. Matka jí slíbila, že se to nikdy nestane, a když se ukazovalo, že měla pravdu, Pauline se aspoň navenek dala zase do pořádku.

Paulinin příběh mě zaskočil ještě v jedné věci. Opomněla se zmínit, že jsem nebyla první lékař, který poukázal na možnost psychosomatických příznaků. Když jí v jedenadvaceti ochrnuly nohy, zazněla jako možné vysvětlení diagnóza hysterická paralýza. Pauline ji okamžitě zavrhla. Navštívila toho psychiatra jednou a pak už nikdy víc, ani se neřídila radami, které na tomto jediném sezení dostala. Věděla jsem to už v době, kdy jsme se poprvé setkaly, ale neřekla jsem jí o tom. Pokud jsme měly dobře spolupracovat, musela jsem jí dát prostor a čas rozhodnout se, o čem chce hovořit a kdy.

Psychiatrička byla přesvědčena, že Pauline potřebuje pomoc, ale chovala obavy, zda bude schopná léčbu přijmout. Především jí dělaly starosti její vztahy, které by prý mohly proces zotavení narušovat. Není o ni postaráno až příliš dobře? Nescházelo by to ostatním, kdyby na nich nebyla neustále závislá?

Lékařka navíc zjistila, že mezi Markem a Paulinou možná existuje láskyplný vztah, zatím však nedošlo k jeho naplnění.

„Říkám si, když je tak striktně zaměřená na své tělo, třeba ani nedokáže vpustit intimním způsobem jiného člověka dovnitř. Stejným způsobem kontroluje svůj příjem potravy. Takové kontroly se člověk těžko vzdává ve prospěch druhých,“ svěřila se mi psychiatrička.

Po psychiatrickém sezení jsem se šla podívat za Pauline. Vůbec poprvé u ní nebyla její matka. Při pohledu na ni, jak tam sedí osamělá, se mi do duše vkradl pocit prázdnoty, který jsem si nedovedla úplně vysvětlit.

„Jak to šlo s psychiatričkou?“

„V pohodě.“

„Doufám, že teď už vám to dává větší smysl,“ řekla jsem, aniž bych ovšem vyvolala nějakou reakci. „Máte nějaké nové otázky, které byste mi chtěla položit? Objevilo se něco, co vám není jasné?“

„Ne.“

Potřebovala jsem ji postrčit dopředu, ale nechtěla jsem si ji odcizit.

„Předpokládám, že jste se spolu bavily o slabosti ve vašich nohách, nemám pravdu?“

„Ano. Řekla mi, že podle vás je i tahle věc vymyšlená.“

„Věřím, že víte, že nic z toho nepokládám za ‚vymyšlené‘.“

Nastala odmlka. Říkala jsem si, o čem asi přemýšlí.

„Řekla vám psychiatrička, co se stalo, když mi bylo devět?“

„Řekla mi, že jste se nějaký čas necítila dobře, ale podrobnosti jsme nerozebíraly.“

Pauline odvrátila hlavu a podívala se z okna.

„Řekla vám důvod?“

„Jen to, že se vyskytly nějaké problémy v rodině.“

Rozhovor působil dost strojeně. Nebyla jsem si jistá, jakým směrem se ubírá.

„Teď, když jsem oficiálně cvok, si budou všichni myslet, že jsem byla zneužívaná, ale nebyla…“

Mělo to být prohlášení? Nebo otázka? Či snad pobídnutí?

„Proč myslíte, že bychom si to měli myslet?“

„Četla jsem to na internetu. Disociační záchvaty postihují dívky, které byly v dětství zneužívány.“

„Někdy ano, ale stejně často to nemá s těmito věcmi nic společného.“

„U mě rozhodně ne.“

„Já vím.“

Sledovala jsem její pohled směřující k oknu, ale nemohla vidět nic než šedou oblohu potaženou smogem.

„Můj strýc byl obviněn, že zneužíval dívku, která bydlela vedle nich. Táta pak už nechtěl dovolit, abychom se s ním vídali, i když se to obvinění neprokázalo. Tátova rodina zuřila. Říkali, že on se měl postavit na bratrovu stranu, ne nějací cizí lidi.“

„To pro vás muselo být velmi těžké.“

„Nikdy na mě nesáhl.“

„Dobře.“

Chvíli jsem vyčkávala – nevěděla jsem, jestli rozhovor už neskončil.

„Myslíte si, že mé další zdravotní problémy jsou stejného rázu jako ty křeče?“

Na tuhle otázku jsem čekala. Byla jsem moc ráda, že zazněla.

„Myslím, že i vaše další symptomy mohou být psychosomatického původu, ano, je to skutečně možné.“

„Vy ale přece nejste gastroenterolog ani revmatolog. Máte vůbec kvalifikaci na taková tvrzení?“

„Ne, nemám, ale prostudovala jsem si výsledky vašich testů a četla jsem i to, co do vašich záznamů psali ostatní lékaři. Žádný z vašich příznaků nebyl nikdy objasněn a právě tohle by mohlo být jejich vysvětlením. A pokud se nemýlím, dalo by se s touhle diagnózou zapracovat i na nich.“

Pauline se znovu podívala přímo na mě. Plakala.

„Už deset let trávíte čas po nemocnicích, Pauline, podrobila jste se invazivním testům a zkoušela nové prášky, které nikdy nezabraly. Kdykoli jste prodělala operaci, místo aby se váš stav zlepšil, objevil se vždycky nový problém. Jdete do nemocnice s bolestmi břicha a odjedete na kolečkovém křesle. Žádám vás, abyste vyzkoušela tenhle nový přístup, protože ten starý nefunguje. Mohu vám zaručit minimálně to, že se věci nezhorší.“

„Chci mluvit s Markem.“

Nemohla jsem se zbavit pocitu, že Mark ji k její nemoci bezděčně připoutal, a proto jsem také dostala strach, že pacientka další návštěvu psychiatra odmítne. Když máte astma a první inhalátor nezabírá, ještě kvůli tomu nezavrhnete celou diagnózu, ale požádáte o silnější prostředek. Přesto to často vypadá, jako by speciálně psychiatři měli jenom jednu šanci. Nemohla jsem ignorovat myšlenku, že před pěti lety si Pauline možná raději zvolila invalidní vozík, než aby přijala psychiatrickou diagnózu. Věděla jsem, že myslet si něco takového je vůči ní nefér – pokud tu volbu opravdu učinila, nebylo to vědomé rozhodnutí. Pauline měla pravdu: utrpení, jaké ona během svého mládí zažila, by si nikdo dobrovolně nevybral. Tahle nemoc by se u každého vymykala kontrole.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Je to všechno ve tvé hlavě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.