Jak využít neobyčejnou sílu toho,

že méně je více,

k výchově klidnějších, šťastnějších

a bezstarostnějších dětí

Simplicity Parenting: Using the Extraordinary

Power of Less to Raise Calmer, Happier and More Secure Kids

Copyright © Kim John Payne, 2009

Translation © Sabina Čechová, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-882-5

ISBN mobi 978-80-7462-903-7

Katharině, lásce mého života, a Saphiře a Johaně,

láskám našich životů.

K. J. P.

Pro Adair a Jacka

L. M. R.

Úvod

S důvěrou následuj své sny.

Když věci zjednodušíš, zákony vesmíru budou jednodušší.

Henry David Thoreau

My rodiče jsme architekty každodenního života své rodiny. Tím, co a jak se rozhodneme dělat společně, budujeme strukturu pro ty, které milujeme. Určujeme rytmus svých dní, udáváme tempo. Tato kontrola nad situací má své meze – zeptejte se kteréhokoli rodiče dorůstajících dětí. A často to vypadá, jako by náš život měl pod kontrolou nás, jako bychom byli polapeni v šíleném spěchu od jedné povinnosti ke druhé. Jedinečný způsob, kterým vykonáváme své každodenní činnosti, ale hodně vypovídá o tom, jací jsme jako rodina.

Ze vzorce běžného života můžete poznat, co je pro rodinu důležité. Já jsem se to naučil poznávat jako výchovný poradce, ale děti se nic takového učit nepotřebují. Vyhodnocují informace intuitivně. Vnímají všechny naše příchody a odchody, úkoly a zaneprázdněnost. A vidí toto: Tím, že jim věnujeme svůj čas a pozornost, dáváme jim lásku. Je to jednoduché.

A mají pravdu. Ať žijeme kdekoli, jakkoli skromně nebo rozmařile, většinou chceme pro své milované to nejlepší. Na prostých základech, jako je láska a přání chránit a zabezpečit své děti, budujeme rodinu. Každý den.

Jako rodiče si v sobě neseme plány, sny o tom, jaká by naše rodina mohla být. Plány se mění, nečekaně se v nich objeví spousta věcí navíc, náklady jsou mnohem vyšší, než jsme předpokládali, a práce nikdy nekončí. Přesto stále vidíme jeden druhého do hloubky a s nadějí. Náš pětiletý syn se nám zdá pořád ještě jako miminko, ale někdy – taky vám to připadá? – se díváme na mladého muže, který z něj jednou vyroste.

Při vývoji dětí můžeme pozorovat, jestli se cítí bezpečně. Když jsou obklopeny milujícími lidmi, dělají úžasné pokroky a zažívají okamžiky báječných objevů. Když na ně spěcháme a popoháníme je? Nikdy. Ve vzácných záblescích nám ukazují, co se v nich skrývá, odhalují nám svou podstatu. A pro takové okamžiky jako rodiče žijeme. Ale nemůžeme vývoj dětí naplánovat. Nemůžeme ho vyžadovat ani uspíšit.

Chceme, aby naše rodiny byly oázami bezpečí a míru, kde můžeme projevit své pravé já. A chceme to hlavně pro své děti, které procházejí tím pomalým a obtížným procesem, v němž se stávají samy sebou. Dá jim naše láska a vedení to, co potřebují ke svému růstu? Děti jsou jednoznačně nejšťastnější, když mají čas a prostor k prozkoumávání svého světa při hře. My možná pořád přeskakujeme z minulosti do budoucnosti a zase zpátky, ale naše děti – ti malí zenoví mistři – touží zůstat bdělé v přítomném okamžiku. Můžeme jen doufat, že si vlastním tempem vyvinou instinkty a odolnost a naučí se mluvit vlastním hlasem. Přestože na to tisíckrát za den zapomínáme, víme jistě, že to chce čas.

Odpočinek a zotavení, které od svého domova očekáváme, je někdy těžké najít. Náš pracovní život se změnil, přesouvá se do našich počítačů a může nás dohnat kdekoli, kde se dá zachytit telefonní signál. I děti jsou přetížené. Rodiče někdy potřebují speciální počítačové programy, aby měli přehled o rozvrhu a aktivitách svých dětí. Odborník na vývojovou psychologii David Elkind poznamenává, že za posledních dvacet let ztratily děti v rámci jednoho týdne dvanáct hodin volného času. Pokud je multitasking (schopnost vykonávat několik činností současně) považován za schopnost důležitou pro přežití, neměl by nás překvapit vzrůstající počet dětí s diagnózou „poruchy pozornosti“.

V každé oblasti našeho života čelíme ochromujícímu množství věcí a možností výběru. Všechny ty značky, vlastnosti, velikosti, ceny, společně s pátráním v paměti ohledně různých obav a varování, které jsme mohli někde slyšet, to všechno tvoří základ našich každodenních rozhodnutí. Příliš mnoho věcí a příliš mnoho možností na výběr. Když jsme tím zahlceni i jako dospělí, představte si, jak se asi cítí naše děti! Ať už je na prvním místě nadbytek věcí nebo možností, rozhodně to nevede k pocitu štěstí, jak se nám snaží namluvit reklama. Jde jen o další formu stresu. Nejenže nám to ubírá čas, ale studie ukazují, že příliš široký výběr může snižovat naši motivaci a pocit pohody.

Do našich domovů, životů a do vědomí našich dětí si našla cestu i lavina informací, netříděných a často nechtěných. Domov býval klidným ústraním a vnější svět „velkou neznámou“. Rodiče měli dřív problém předat dětem všechny informace, které by mohly být potřebné k přežití „ve skutečném světě“ za hranicemi domova a nejbližšího okolí. Dnes je „skutečný svět“, se všemi názornými detaily, dostupný kdykoli a kdekoli přes internet. To klade mnohonásobně větší nároky na rodiče, kteří rozhodují o tom, jak se informace dostanou k jejich dětem.

Slyšeli jste o žábě v hrnci s vařící vodou? Když dáte žábu do hrnce se studenou vodou a pomalu zvyšujete teplotu k bodu varu, žába zůstane v klidu a nebude se snažit dostat ven. Podle své vlastní zkušenosti i zkušeností rodin, se kterými jsem pracoval, mohu říci, že v tom našem současném hrnci se cítíme čím dál hůř – a ještě víc to platí pro naše děti.

Budujeme naše rodiny na čtyřech pilířích ve znamení „nadbytku“: příliš mnoho věcí, příliš mnoho možností, příliš mnoho informací a příliš rychle? Myslím, že ano. Ale také si myslím, že to neděláme úmyslně. Vím a mnohokrát jsem pozoroval, že rodiče mohou vnést do rodinného života novou inspiraci a jít s jeho proudem. Jako architekti rodiny můžeme bezpochyby dodat životu svých dětí trochu víc prostoru a lehkosti, a ubrat na rychlosti a přeplácanosti.

Zkušenosti s mnoha dětmi a rodinami mi pomohly přijít na to, jak snížit stres, rušivé vlivy a příliš bohatý výběr, které zahlcují dětem život. Viděl jsem, jak účinně mohou tyto strategie nastolit u dětí pocit lehkosti a pohody. Tato kniha je zaměřena na to, jak sladit náš každodenní život s tempem a požadavky dětství. Jejím cílem je pomoci odstranit spoustu zbytečných a rušivých prvků, které rozptylují dětskou pozornost a zatěžují jejich ducha.

Chvíle tvořivého klidu nebo odpočinku jsou pro lidské bytosti jakékoli věkové kategorie nezbytné. V těchto přestávkách, v náhodných okamžicích, kdy se nic zásadného neděje, se často budují mezilidské vztahy. Tato kniha by vám měla poskytnout nápady k využití takových okamžiků, abyste svým dětem pomohli vytvořit ostrůvky „bytí“ v proudu nekonečného „dělání“.

Naše společnost vyznává kult rychlosti, a částečně proto, že plaveme v oceánu úzkosti. Abychom unikli starostem a problémům, snažíme se běžet co nejrychleji. K výchově dětí přistupujeme se stejně úzkostlivým pohledem, spěcháme od jedné „obohacující možnosti“ ke druhé, snažíme se předvídat skrytá rizika, a při tom všem se ze všech sil snažíme poskytnout našim dětem to nejlepší, co je nebo brzy bude k dostání. Tato kniha není o skrytých nebezpečích, rychlých nebo časově omezených řešeních; je o běhu na dlouhou trať. Zaměřuje se na celek: přistupuje k dětství s úctou.

Jednání s úctou, nikoli se strachem, posílí naši motivaci a dodá nám inspiraci. Jako rodiče toho můžeme pro ochranu dětského prostředí hodně udělat – poskytnout jim ideální prostředí pro vytváření jejich osobnosti, odolnosti a pohody.

Mnoho myšlenek v této knize vychází z principů waldorfské pedagogiky. Jde o jednu z nejrozšířenějších forem alternativní výuky na světě, která spočívá v důrazu na představivost a celostní rozvoj dítěte – jeho srdce a rukou stejně jako hlavy.

Režim zjednodušení, který vám představuji, lze snadno uskutečnit v každé rodině, stačí jen chuť a vytrvalost. Kroky nastíněné v této knize si představte jako jídelní lístek, z něhož si vybíráte to, co se hodí vaší rodině; není to seznam, kde je potřeba odškrtnout všechny položky. Každá rodina je trochu jiná. Neexistuje žádné „správné“ pořadí, ve kterém byste měli projít jednotlivými kroky, ani žádný „správný“ nebo „nesprávný“ čas.

Čtyři stupně zjednodušení by měly sloužit jako mapa, ve které si najdete svou vlastní cestu; každý stupeň bude v dalších kapitolách podrobně popsán. V první kapitole si vysvětlíme, proč je zjednodušení tak důležité a účinné. Také se zamyslíme nad tím, jak rozvinout sny, které se týkají vaší rodiny, protože ty jsou vaší motivací pro cestu vpřed. Ve druhé kapitole najdete krátkou meditaci o rodičovských instinktech, která vám (dřív než začneme s praktickým zjednodušováním) připomene to, co už znáte, a pomůže vám rozpoznat přetížení u dětí.

Třetí kapitola začíná ve dveřích dětského pokoje, kde se začneme zbavovat příliš mnoha hraček, knížek a možností výběru. Další formou zjednodušení je zavedení rytmu, kterému se budeme věnovat ve čtvrté kapitole. Rytmičtější denní program zajistí v proudu každodenního života ostrůvky klidu a předvídatelnosti. Podíváme se na to, jak dokáže doba jídla a odchodu do postele vytvořit hlavní akordy denní melodie, a zvážíme další možnosti vybudování pevných bodů dne.

Od rytmu postoupíme hlouběji k rozvrhu dětského dne. V páté kapitole si řekneme, jak vyvážit obzvláště náročné dny těmi klidnějšími, a zpochybníme představu, že volný čas znamená „volný k tomu, aby se dal zaplnit“ kroužky, procvičováním, doučováním a organizovaným hraním. Příliš mnoho věcí a možností způsobuje dětem problémy – tento princip se dá uplatnit na většinu aspektů každodenního života dětí. V šesté kapitole se zamyslíme nad možností, jak z našich domovů a z vědomí našich dětí odstranit informace a starosti dospělých. Podíváme se na zapojení rodičů a na pouta, která nás vážou k našim dětem, pouta, která se musejí natáhnout, aniž by praskla, když se nám dítě na své cestě za nezávislostí vzdaluje a zase se vrací. Zvážíme možnosti, jak zjednodušit naši rodičovskou angažovanost a vypořádat se s přehnanou starostlivostí tím, že u dětí vybudujeme pocit bezpečí, který přijmou za vlastní a vydrží jim po celý život. Naučíme se, jak dětem více důvěřovat a jak na to, aby v našem vztahu k dětem převážil pocit propojení nad úzkostí.

Nikdy není pozdě pozorovat tok rodinného života a vnést do něj změnu. Rodiče malých dětí tady najdou mnoho nápadů, které mohou v průběhu času rozvíjet. Zvolnění a víc prostoru, který získáme odstraněním zbytečností, ale prospějí v každé stadiu vývoje rodiny. Zjednodušení často znamená méně „dělat“ a víc důvěřovat. Když dětem poskytneme čas a pocit bezpečí, budou prozkoumávat svůj svět způsobem a tempem, které jim nejvíc vyhovují.

V mých popisech práce s jinými rodinami uvidíte, co by mohlo fungovat u vás. Nepotřebujete na to „odborníky“. Podělím se s vámi o příběhy, v nichž se možná sami poznáte nebo vám dodají inspiraci. Doufám, že se k této knize budete v průběhu let vracet a dál v ní nacházet nápady a povzbuzení.

I když vám váš život může připadat jako chaotická změť rádiových signálů, zjednodušení vám umožní najít si svůj vlastní, jasný rodičovský signál. Vědomé pozorné budování vztahu s vašimi dětmi pomůže rozvinout i vaši vnitřní autentičnost. A získáváte další příležitosti pozorovat, kým se stávají vaše děti.

Upřímně věřím, že vás tahle kniha bude inspirovat, poskytne vám hlubší vhled, naději, útěchu a nápady – teď i v budoucích letech.

Kapitola první

Proč zjednodušovat?

V dnešní době stojíme před obrovským problémem. Je tak velký, že ho skoro nevidíme, a máme ho přímo před očima, každý den a celý den. Žijeme moc velký život, přeplněný činnostmi, naléhavými případy a povinnostmi, které se zdají absolutní. Nemáme čas se nadechnout, hledat řešení.

Sarah Susankaová, The Not So Big Life (Ne tak velký život)

Jamesovi bylo asi osm let a chodil do třetí třídy, když jsem se seznámil s jeho rodiči. Byli to milí a velice chytří lidé, jeho matka učila na vysoké škole a otec zasedal v městském zastupitelstvu. Dělalo jim starost, že jejich syn v noci špatně spí a stěžuje si na bolesti břicha. Osmiletí kluci bývají vybíraví, ale James byl extrémně vybíravý. Bolesti břicha se objevovaly a zase mizely, ale nezdálo se, že by souvisely s tím, co jí.

Oba rodiče hrdě mluvili o tom, jak sebejistě dokáže James mluvit s dospělými, ale přiznávali, že má problémy při navazování vztahů se svými vrstevníky. Vyhýbal se věcem, u kterých měl pocit, že by mohly být nebezpečné, a teprve nedávno se naučil jezdit na kole. „A nezapomeň na řízení auta,“ podotkla jeho matka. Otec vysvětlil, že kdykoli někam jeli, James se na zadním sedadle choval jako samozvaný dopravní policista, upozorňoval je, kdykoli třeba jen trochu překročili maximální povolenou rychlost, a pořád s obavami sledoval silnici před sebou. Dovedete si jistě představit, jak pohodové jejich výlety autem byly.

Když jsem se s touto rodinou seznámil blíž, všiml jsem si, jak moc byl jejich každodenní život poznamenán tím, co se děje ve světě. Oba rodiče dychtivě sledovali zprávy. Televize byla často zapnutá a běžel v ní kanál CNN, ať už ho přímo sledovali nebo ne. Zajímali se o politiku a často do hloubky probírali jednotlivé události a témata, zejména problémy týkající se životního prostředí. James tyto rozhovory od útlého věku poslouchal. Jeho rodiče byli na jeho znalosti pyšní. Měli pocit, že vychovávají malého aktivistu, „světoobčana“, který bude informovaný a angažovaný.

Jamesovo chápání globálního oteplování zjevně soupeřilo se znalostmi Ala Gorea. A také se z něj evidentně stával velice úzkostný človíček. S jeho rodiči jsme společně pracovali na zjednodušujícím režimu. Udělali jsme pár změn v domácím prostředí a hodně jsme posílili smysl pro rytmus a předvídatelnost vzorců jejich každodenního života. Ale především jsme se zaměřili na to, aby se James tolik nezapojoval do intelektuálního života svých rodičů, a na omezení jeho přístupu k informacím.

Kolik informací proudilo do domu a do Jamesova vědomí? Jeho rodiče se rozhodli, že si místo tří počítačů nechají jen jeden, mimo hlavní ložnici. Po dlouhé debatě se zbavili obou televizorů. Měli pocit, že toto opatření bude mít tvrdší dopad na ně než na Jamese, a chtěli si tuto teorii ověřit. Jestli se má něco obětovat, chtěli tu oběť přinést také. Navíc si uvědomili, že televize byla v jejich domě hlavně zvukovou kulisou. Budou ji postrádat, nebo ne? Zbavili se i herních konzolí a snížili tak počet obrazovek v domě.

Největší dojem na mě ale udělalo jejich odhodlání změnit některé hluboce zakořeněné zvyky. Statečně se rozhodli nechat své diskuse o politice, o svém zaměstnání a starostech až na dobu, kdy šel James spát. Nejprve to pro ně bylo těžké a museli jeden druhého napomínat, aby se těchto debat zdrželi, dokud James nespí. Ale pak si na tu změnu zvykli. Kvalita jejich nočních rozhovorů vzrostla a oba si tyto společné chvíle užívali, protože teď patřily jen jim.

U Jamese si všimli změn po několika prvních týdnech. Byl méně úzkostný a lépe spal. Začal vymýšlet plány a činnosti, o které se předtím nezajímal. Bylo jaro a počasí bylo nádherné. Že by to bylo tím?, říkali si rodiče. Nejdřív si nebyli jistí, ale tento trend trval. James rozhodně víc řádil, stavěl si různé věci, chytal ještěrky, kopal díry. V průběhu tří až čtyř týdnů i jeho učitelka zpozorovala v Jamesově chování změny. Začal si víc hrát a jeho vybíravost se vytrácela. Začal si hrát s některými dětmi ze sousedství, hlavně s jedním z nich se velice spřátelil. Sledoval jsem rodinu i nadále, a oba chlapci zůstali přáteli až do dospělosti. Teď je jim přes dvacet, jsou si stále blízcí a navzájem si pomáhají.

Dalo se tohle všechno přímo přičíst změnám v Jamesově rodině? Bylo to odstraněním televize? Nebo tím, že se nemluvilo o globálním oteplování? Dá se určit jedna konkrétní věc, která způsobila ten rozdíl? Moje odpověď by zněla ne a ano. Nemyslím si, že by to byla jediná věc, která odstranila Jamesovu nervozitu a snahu mít všechno pod kontrolou. Ale opatření provedená na ochranu Jamesova dětství jednoznačně měla dopad na něj i na jeho rodiče, a výsledek byl větší než jen součet jednotlivých kroků. Jamesovo rodinné prostředí i emoční klima se změnilo. Jeho rodiče změnili svůj postoj k výchově. Už neměli pocit, že James musí vědět to, co oni, nebo se zajímat o to, co zajímá je. Když uznali tento rozdíl, dali Jamesovi svobodu být šťastným dítětem svého věku.

Když dítěti zjednodušíte jeho „svět“, připravujete mu cestu pro růst a pozitivní změny. Taková příprava získává na důležitosti, protože pro náš svět je typický nadbytek. Budujeme své životy na čtyřech pilířích nadbytku: nadbytek věcí, nadbytek informací, nadbytek možností na výběr a příliš velká rychlost. Při tak velké zaneprázdněnosti, nesoustředěnosti, nedostatku času a mentální i fyzické zahlcenosti nemají děti čas a volnost prozkoumávat svůj svět a svoje formující se já. Nadbytek na nás tlačí odevšad a my se tomu tlaku přizpůsobujeme. Nadbytek nám začne připadat normální. Vzpomeňte si na žábu v hrnci. Pokud se voda, ve které plaveme, pořád ohřívá a my se té teplotě prostě přizpůsobujeme, jak poznáme, že už je čas vyskočit ven, než se uvaříme?

Upřímně věřím, že motivací ke změně pro nás bude instinkt ochránit své děti. Impulsem, který nás přiměje vyskočit z hrnce, bude naše přání chránit jejich dětství. I když je náš vnitřní hlas umlčen nejrůznějšími povinnostmi, naše rodičovské instinkty stále fungují. Občas se zastavíme a říkáme si, jaký má asi toto tempo vliv na naše děti. A když si uvědomíme velký rozdíl mezi naší představou šťastného dětství a skutečností, rozezní se náš vnitřní alarm.

Kanadského novináře Carla Honorého to inspirovalo k napsání knihy In Praise of Slowness (Chvála pomalosti, 2004). Sám byl podle svých vlastních slov „rychloholik“ – člověk závislý na rychlém životním tempu, a námět na knihu ho napadl, když jednou v knihkupectví na letišti uviděl sérii knížek s názvem One Minute Bedtime Stories (Minutové pohádky před spaním). Okamžitě chtěl koupit celou sérii a nechat si ji poslat domů. Blesklo mu hlavou, kolikrát večer četl svému dvouletému synkovi („Přečti to znovu, tati!“) a přitom myslel na maily, které je potřeba vyřídit, a další věci, které musí udělat. Představa minutové pohádky na dobrou noc mu připadla perfektní, copak by pár takových pohádek každý večer nepomohlo? Ale naštěstí se vzápětí stejně rychle rozezněl jeho vnitřní alarm a on si uvědomil, kam až se dostal při své bezhlavé honbě životem. Jaký dopad to má na naše děti?

Vhled

Takové okamžiky prozření známe všichni, i já. Jsme konfrontováni s často docela jednoduchými žádostmi těch malých bytostí (které nesmírně milujeme), ale vypadá to, že jejich prosby přicházejí z nějaké vzdálené galaxie, z „pomalé“ planety. Z dvou- nebo tříletého dítěte, které chce přečíst tutéž pohádku znovu a znovu, se stane osmileté, které vám chce vylíčit zápletku nějakého filmu tak detailně, že to určitě zabere víc času než film samotný. Vymysleli jste komplikovaný plán, který musí klapnout na vteřiny, ale ušetří vám každý týden dvě cesty autem. Ale celé se to zadrhne každé ráno na tom, že někomu nejde zavázat tkanička na botě, nebo v batůžku vždycky – ale vždycky – něco chybí.

Prostě a jednoduše:

Zjednodušením chráníme dětské prostředí, aby se dítě mohlo pomalu a v klidu rozvíjet.

Vznik této knihy podnítil profesionální poplašný pocit, i když se můj vhled vyvíjel pomaleji než Honorého prozření v knihkupectví. S lítostí musím říct, že mi to trvalo přes deset let, než jsem si plně uvědomil, co jsem už dlouho tušil. Než mi bylo třicet, získal jsem ve své rodné Austrálii kvalifikaci sociálního pracovníka a jako dobrovolník jsem pracoval s dětmi ve dvou uprchlických táborech, jednom v Jakartě a druhém v Kambodži, blízko thajsko-kambodžských hranic.

Tábory v Jakartě byly hodně velké, bydlelo v nich několik stovek tisíc lidí, kteří přišli o všechno v době politické nestability. Tábory fungovaly jako malá panství, s feudálními pány a gangy, které vládly ne zrovna příjemným způsobem, získávaly si loajalitu příslibem ochrany před jinými „pány“. Byla to jedna velká zchátralá chudinská čtvrť s přístřešky z papundeklu, plechovek a umělé hmoty, z čehokoli, co bylo po ruce. Lidé chodili po prknech položených na zemi, aby se vyhnuli proudu splašků z otevřené kanalizace.

Většina dětí, mezi kterými jsem žil a se kterými jsem pracoval, nikdy nepoznala jiný život než ten v táboře. Bylo pro něj typické nepohodlí, nemoci, strach a nebezpečí. Děti málokdy zažily pocit bezpečí nebo pohody; nejdůležitější bylo přežít. Jako národ i jako jednotlivci zažily velké ztráty a bohužel se u nich velice jasně projevoval posttraumatický syndrom. Byly neklidné, nervózní a ostražité, nedůvěřivé k čemukoli novému. Mnoho z nich si osvojilo propracované rituály kolem každodenních činností, jako například komplikovaný způsob pohybu táborovým bludištěm, které jim v jejich představách měly zajistit bezpečí. Nedůvěřovaly novým lidem ve svém okolí, ať už dospělým nebo svým vrstevníkům, a spousta z nich reagovala na podněty nepřiměřeně.

Po odjezdu z Asie jsem se přesunul do Anglie, kde jsem si dokončil vzdělání jako pedagog waldorfské školy. Roky jsem pracoval ve školách i v soukromé praxi jako poradce, diagnostikoval jsem u dětí poruchy chování – ADD (porucha pozornosti), ADHD (porucha pozornosti s hyperaktivitou), OCD (obsedantně-kompulzivní porucha), ODD (porucha opozičního vzdoru). Byla to trochu šílená přehlídka nejrůznějších zkratek, která je pro označování dětí v dnešní době bohužel až příliš běžná.

Začátkem devadesátých let dvacátého století jsem pracoval v jedné škole a měl jsem soukromou praxi západně od Londýna. Děti ke mně přicházely z nejrůznějšího prostředí, rodilí Britové i imigranti, z nejnižších vrstev i z bohatých rodin. Některé z těchto dětí chtěly mít všechno pod kontrolou ve svém vztahu k rodičům, k okolnímu prostředí i při hře s jinými dětmi. Běžnými oblastmi kontroly byly spánek a jídlo; někdy nejedly nic jiného než jeden nebo dva druhy potravin, nebo chodily spát až pozdě v noci. Snadno se rozčílily, často vybuchly, a rodiče si nedovedli vysvětlit proč. Často jsem u těchto dětí viděl velkou nervozitu. Snadno se vylekaly a trvalo jim dlouho, než se zase zklidnily. V nových situacích byly nedůvěřivé, ať už šlo o novou látku ve škole, nové lidi v jejich životě nebo jakékoli změny v jejich běžném denním rozvrhu. Pamatuji si jednoho chlapce, který naprosto odmítal jet s rodiči na dovolenou. Nikdy nebyl na pláži a ta vyhlídka ho děsila.

Nakonec mi došlo, že léčba, kterou jsem navrhoval pro tuto skupinu, byla identická s tou, kterou jsem vyvinul v Asii. Když jsem se na svou práci podíval objektivně, neviděl jsem žádný rozdíl mezi metodami a cíli u těchto dětí a u dětí v Jakartě. Konečný závěr byl pozoruhodný a dlouho jsem o něm pochyboval, než jsem si byl jistý: tyto děti, typické děti z bohaté západoevropské země, vykazovaly známky posttraumatické stresové poruchy (PTSD).

Učili mě, že PTSD se vyskytuje vždycky ve spojení s velkými válečnými událostmi, s životními traumaty, která mají na postižené velký dopad. Má práce mě v průběhu dvaceti let zavedla do mnoha oblastí zasažených válkou – do Afriky, Izraele, Severního Irska –, ale i do Ruska a Maďarska během přestavby a těsně po revoluci. Nečekal jsem, že se i v této relativně bohaté oblasti Anglie setkám s dětmi „zničenými válkou“, ale přesně to jsem našel. Nejdřív mě zarazila podobnost v problematickém chování těchto zdánlivě rozdílných skupin dětí. Ale po tolika případech klinického déjà vu jsem už nemohl ignorovat, co mi napovídal můj instinkt. A když jsem se blíže podíval na jejich životy, uvědomil jsem si, že v obou skupinách byla narušena posvátnost dětství. Nekontrolovaně je zasáhl život dospělých. Zasáhly je strachy a ambice jejich rodičů a velice rychlé tempo jejich života, a děti se snažily nastavit si vlastní hranice, vlastní úroveň bezpečí chováním, které jim ale v ničem nepomáhalo. Tyto děti trpěly jiným druhem války: nevyhlášenou válkou proti dětství.

Prostě a jednoduše:

Naše společnost se svým tlakem nadbytku vede nevyhlášenou válku proti dětství.

Kdybyste se podívali na životy mých anglických pacientů a hledali v nich nějakou traumatickou událost, nenašli byste ji. Možná by to mohla být tragická ztráta v raném dětství, a následně nervózní a nedůvěřivé reakce, nedostatek přizpůsobivosti a nadměrná ostražitost. Ve skutečnosti jsem našel spoustu méně stresových situací, neustálý sled stresů a nejistot, které se sčítaly. Narůstaly do té míry, že z psychologického hlediska dětem dávalo smysl osvojit si kompenzační chování.

Psychologická komunita je zamilovaná do zkratek, tak jsem přišel s další – proč ne? –, která popisuje to, co jsem si uvědomil, že pozoruji: kumulativní stresovou reakci (CSR). Podobá se tomu, co Americká psychologická asociace teď, o mnoho let později, nazývá komplexní posttraumatickou stresovou poruchou.

Psychologická komunita začíná uznávat, že projevy, které jsem u dětí pozoroval – nadměrná ostražitost, úzkost a nervozita, nedostatek přizpůsobivosti a empatie, nedostatečná kontrola nad nutkavým jednáním a neschopnost dívat se na věci s odstupem –, se zhoršují, když se u dětí nahromadí kritický počet stresových situací s určitou frekvencí. Takový konzistentní stresový vzorec může mít za následek scénář typu PTSD nebo CSR.

CSR popisuje reakci na trvalý sled malých stresů, které se mohou stupňovat, ale zřídka se vytratí. Nemyslím tím běžnou úroveň stresu a netvrdím, že stres by u dětí neměl existovat vůbec; existuje a je to nutné. Děti prožívají frustraci kvůli nesplněným přáním, nemoci, smutky a ztráty. Jejich životy nejsou bezstresové a dětství netvoří jen rozesmáté slunečné dny. Představte si šestiletého chlapce, který sní o schopnostech superhrdiny, než při pádu ze stromu zjistí, že neumí létat. Zlomená ruka ho velice bolí, vypadá to děsivě, následuje šílená cesta do nemocnice na pohotovost. Takové dětské zážitky mohou být velice stresující. Ale druhý den a s každým dalším vyprávěním se tato epizoda stává příběhem odvahy, síly a hrdinství. (Toho typu hrdinství, o kterém mluví citát Ralpha Waldo Emersona: „Hrdina není statečnější než běžný člověk, ale je statečný o pět minut déle.“)

Úroveň stresu popsaná termínem CSR je svojí frekvencí velice odlišná od stresů, které se běžně a docela pravidelně vyskytují v každodenním životě dětí. Za normálních okolností se nálady a pohoda dětí mění jako na houpačce; stres funguje jako závaží na jednom konci, ale když zmizí, je znovu nastolena rovnováha. „Dar“ odřeného kolena, hádky s kamarádem, dní proležených s chřipkou – to všechno může posílit dětskou odolnost a uvědomění si vlastních schopností. Takové normální stresy jsou příkladem „nutné odolnosti“. My všichni, včetně dětí, se musíme v životě setkat s odporem, abychom se naučili, jak se s ním vyrovnat a pohnout se dál. Tyto stresy mohou vyvolat obavy, ale nejsou škodlivé, pokud cítíme podporu a naučíme se je zpracovat. Škodlivý stres je buďto moc velký, nebo neustálý. Pokud se s ním (my nebo naše děti) nedokážeme vyrovnat, pochopit a zpracovat ho, zasekneme se v nekonečném cyklu stresových reakcí.

CSR je charakterizována nikoli vážností traumatických událostí, ale spíš frekvencí malých stresů. Jejich nahromadění snižuje odolnost dětí: mentální, emocionální a fyzickou. Překáží v koncentraci, klidu a pocitu bezpečí, který umožňuje přijímat změnu a novinky. Ruší děti při jejich hlavním „úkolu“: objevovat a rozvíjet samy sebe.

Většina těchto stresů tvoří to, čemu dnes říkáme běžný život. Je to život, který obklopuje naše děti a který se bohužel neliší od života, jaký vedeme my dospělí. Běžný život plný spěchu, multitaskingu, komplikovaný a zahlcený informacemi.

Prostě a jednoduše:

Tempo našeho každodenního života se čím dál tím víc vzdaluje od tempa dětství.

Představa, že se dětství ocitá v ohrožení, je dost depresivní. Útok na dětství však nemá na svědomí něčí vědomé úsilí, temné síly nebo nějaká konkrétní osoba. Můžeme dávat vinu reklamám velkých firem, které cílí na děti? Asi všem, nebo nikomu. Jako společnost jsme se ale shodli na tom, že lepší život rovná se víc věcí, větších, novějších a rychlejších. Je to určitý druh mechanismu přežití, ale už neslouží svému původnímu účelu a je doveden do bodu, v němž naše přežití spíše ohrožuje.

Hromadíme čím dál víc věcí ve svých domovech (i když si je stavíme čím dál větší), ve svých životech (i když trpíme nedostatkem spánku a zaneprázdněností) a ve svém vědomí (zprávy na CNN čtyřiadvacet hodin denně, blogy, chytré telefony a neustálé připojení a aktualizace zpráv). Podle posledních průzkumů průměrný věk, kdy americké děti začínají používat běžné mobilní telefony, přehrávače MP3 a DVD, je v současné době 6,7 let^1. Naše životní tempo se zrychluje, děti táhneme s sebou a také na ně přenášíme naše obavy z této rychlosti. Je něco, co se nesnažíme uspěchat? Zatím jsme ještě nenašli způsob, jak zkrátit devítiměsíční období těhotenství, ale jakmile se dítě narodí, stane se okamžitě obětí zrychlování.

Vezměme si jako analogii spánek. Většina z nás přiznává, že ho denně potřebuje hodně – sedm až osm hodin. Ale spousta z nás by byla ráda, kdyby mohla fungovat s mnohem kratší dobou spánku. Někteří lidé mají pocit, že jim úplně stačí čtyři hodiny. Thomas Roth z Centra Henryho Forda pro výzkum poruch spánku v Detroitu o tom ale pochybuje: „Procento lidí, kteří potřebují méně než pět hodin spánku, je rovno nule.“ Robertu Stickgoldovi, harvardskému kognitivnímu neurovědci zaměřujícímu se na spánek, jednou zavolal psychiatr a zeptal se, jestli existuje nějaký důvod nepředepsat vysokoškolskému studentovi ve zkouškovém období modanifil, nový přípravek podporující bdělost. „Ne, vůbec žádný důvod,“ odpověděl mu Stickgold, „leda byste si myslel, že spánek je k něčemu dobrý.2“

Je spánek k něčemu dobrý, kromě toho, že je to čas mezi dvěma obdobími bdělosti? Je dětství k něčemu dobré, kromě toho, že je to období před dosažením dospělosti? Beze spánku zemřeme, což by mělo naznačit, že tato otázka je zbytečná, ale vědci se stále přou o to, jaké procesy probíhají výhradně během spánku. Je to mentální a emocionální čištění a zlepšování motorických dovedností (mentální „procvičování“ pohybů), a podle některých vědců spánek pomáhá také udržovat vnitřní stabilitu mozku. Imunitní systém při nedostatku spánku nefunguje správně, nedostatek spánku má negativní vliv i na paměť, řečové dovednosti a inovativní myšlení. Krysy, kterým je zabráněno ve spánku, umírají za sedmnáct až dvacet dní: vypadají jim chlupy a metabolismus jede na plné obrátky, i když krysy jen stojí na místě.3

Vědci zkoumají biologický „účel“ spánku tak, že zjišťují, co se děje při spánkové deprivaci. Lidé při nedostatku spánku ztrácejí schopnost udržet nebo použít vědomosti získané v době bdělosti. Ztrácejí mentální i fyzickou pružnost a jejich imunitní systém ochabuje. Přesto si klademe otázku, jestli se dá žít beze spánku nebo jeho dobu nějakým způsobem výrazně zkrátit, abychom získali zpátky tu třetinu života, kterou spánkem „ztrácíme“. K čemu slouží? Můžeme to urychlit? Můžeme své děti lépe připravit na dospělost tím, že s nimi budeme jednat jako s dospělými?

Obávám se, že „účel“ dětství pochopíme, až uvidíme, jací jsou lidé, kteří si své dětství nemohli v klidu prožít. Nebude to pěkný pohled. Dětství má své vlastní tajemné procesy, své vlastní tempo. Když chceme po dětech, aby držely krok se zrychleným světem, nevědomky je tím poškozujeme. Zbavujeme je přesně toho, co potřebují, aby si našly cestu v čím dál komplikovanějším světě: pohody a odolnosti. Jako rodiče přitom můžeme pro ochranu jejich dětství hodně udělat.

Prostě a jednoduše:

Zajištěním dětství umožníme pomalý rozvoj dětské identity, pocitu pohody a odolnosti.

Nedávno jsem cestou na přednášku slyšel v autě reportáž o globálním oteplování. James, ten malý chlapec, o kterém už byla řeč, mě toho o tomto tématu hodně naučil. Ale při řízení jsem si pomyslel, že když nám problémy připadají nepřekonatelné, často je uspěchaně řešíme ve stavu čiré úzkosti. Hned vyrazíme (pěšky) do obchodu pro popelnice na tříděný odpad a úsporné žárovky, cestou se stavíme v prodejně aut (která je tak příhodně po cestě) podívat se na hybridní auta, přitom sbíráme odpadky a v duchu si slibujeme, že odteď už budeme dětem kupovat oblečení jen z biobavlny. Proč musíme tohle všechno udělat okamžitě – nebo ještě dřív? Abychom ucpali tu zející díru v ozonové vrstvě, samozřejmě! Ale naše činnost by byla mnohem smysluplnější a důslednější, kdyby ji nepoháněla úzkost, ale soucit: přání chránit planetu.

To mi připomíná muže, který přišel na jednu z mých přednášek. Určitě ho tam dotlačilo jedině naléhání jeho manželky. Po skončení jsme se náhodou octli vedle sebe a on se ke mně otočil. „Výborně!“ řekl mi na adresu mé přednášky laskavě, i když si nejsem jistý, jestli byl po celou dobu vzhůru. „Je to námět k zamyšlení, že? Já sám jsem studoval na Harvardu a pochybuji, že náš Ben půjde v mých stopách, pokud si nezískám jeho naprostou pozornost! Hned si vypracuji seznam věcí, které je v jeho životě potřeba zjednodušit. Příští rok bude dělat zkoušky. Myslíte, že to do té doby zvládneme?“ Tento muž byl uvolněný a úzkost se u něj neprojevovala, ale nepochopil, o co vlastně jde. Smyslem zjednodušení nejsou lepší výsledky Benových přijímacích zkoušek (i když pro něj samozřejmě chceme jen to nejlepší). Cílem je, aby se Ben cítil dobře. Představte si tu motivaci a inspiraci, kterou můžeme dodat svému úsilí v rámci širšího cíle – chránit dětství našeho dítěte. Dětství je také důležité životní prostředí, se svým vlastním ekosystémem a s vlastními přirozenými procesy. A společnost dělá spoustu děr do ochranné vrstvy, která má dětství bránit před životem a starostmi dospělých.

Dobrá zpráva je, že my rodiče máme spoustu možností, jak od dětí odklonit stres života dospělých. Přesvědčil jsem se, jak účinně to dětem dokáže obnovit pocit pohody a klidu. Máme moc uvést denní činnosti celé rodiny do souladu s jejich sny.

Než se v dalších kapitolách zaměříme na jednotlivé stupně zjednodušení, chci vám poskytnout přehled tohoto procesu. Projdu s vámi konzultací, zeptám se vás na několik otázek, které obvykle rodinám kladu. Aby motivací pro naše jednání byla naděje a úcta k dětství, ne úzkost a strach, na začátku zjednodušení stojí sny. Carl Sandburg kdysi řekl: „Nestane se nic, co nejdřív nemělo formu snu.“ To, jak si ve snech představujete svou rodinu, bude během celého procesu fungovat jako vaše křídla.

Proces: Naděje a sny

Rodiny ke mně často přicházejí kvůli tomu, že má dítě problémy s chováním. Podnět k telefonátu nebo konzultaci se podobá vyrážce; obvykle je to jen vnější znak něčeho jiného, nějakého širšího a hlubšího problému. Ze vzorce každodenního života můžete hodně vyčíst a poznat, co je pro určitou rodinu důležité. Abych získal jasný pohled na problémy v rodině, často jim dám na výběr mezi terapeutickými sezeními v průběhu několika měsíců a jednodenní návštěvou u nich doma. Oba způsoby mi poskytnou zhruba stejný vhled. I když mě to pobaví, nepřekvapí mě, jak často si rodiny nejdřív vyberou dlouhodobou terapii (otec s matkou se přitom na sebe nervózně dívají) a ne osobní návštěvu. Vyhlídka na to, že vám někdo vpadne domů a bude tam od probuzení po uložení dětí do postele, není moc lákavá.

Myslím, že pozorovací dny nejsou tak bolestivé, jak si rodiče představují. Když si rodina vybere tuto možnost, strávím dny účastí při běžných rodinných činnostech. Můžu si pohrát s dětmi nebo trochu pomoci s mytím nádobí. Často si s sebou vezmu nějaký malý projekt, něco, co právě vyrábím nebo opravuji – pomáhá mi to sledovat situaci a nepůsobit příliš zaujatě. I když o mně všichni vědí, nesedím a nezírám na ně s papírem a stopkami v ruce. V zásadě se snažím stát trochu stranou, ale ne mimo každodenní činnosti. Mohu své pozorování také rozdělit tak, aby pokrylo část pracovního dne a část víkendu, to závisí na konkrétním problému, se kterým se rodina potýká.

Představte si takový běžný den ve vaší rodině a jak se může pozorovateli jevit. Jaké problémy se mohou vyskytnout? Které části dne jsou obzvlášť stresující?

Pár dní po návštěvě se setkám s rodiči. Sezení zahájíme zajímavou a obvykle velice dojemnou debatou o rodinných ideálech. Tímnemyslímten zprofanovaný výraz používaný politiky v předvolebním období. Mám na mysli vlastní vizi rodičů ohledně jejich rodiny, jak si ji představovali předtím, než měli děti. Je důležité, aby se ve snech vrátili zpátky, dřív než postoupí kupředu, aby si vybavili sny a představy, které pro ně jsou nejdůležitější a nejdražší. Tyto představy je vedou na jejich cestě vpřed. A zjednodušení přitom velice pomáhá.

Jedna z mých oblíbených fotografií zachycuje mou manželku v době, když čekala naše první dítě, jak sedí hluboce zamyšlená v houpacím křesle. Je jasné, že přemýšlí o budoucnosti. Všichni máme takové vize, sny o tom, jak si představujeme svoji rodinu. Jak jste si představovali své děti? A sebe coby rodiče? Nepochybně jste přitom vzpomínali na svou vlastní výchovu, na to, co byste z ní chtěli převzít, i na to, čemu se chcete za každou cenu vyhnout. Jak jste si představovali svůj domov s dětmi?

Jako rodičům se nám moc často nepodaří si tyto ideály prožít. Rodičovství není sport, kterému jen fandíte jako diváci, naopak jste vždycky plně zapojení. Možná jsme architekty každodenního života naší rodiny, ale těžko se rýsují plány něčeho, co se neustále mění a roste. S dětmi nemáte moc času na snění a většina rodičů je překvapená, nakolik se odchýlili od snů, které kdysi měli. Tenkrát jste toho ovšem věděli poměrně málo. (Kdo z vás trval na tom, že koupíte ten bílý gauč? A nezazněla tehdy věta: „Koupíme jednu bednu na hračky, to bude stačit“?)

Navzdory nerealističnosti některých detailů byly vaše sny o rodině pravdivé. Měly smysl a pořád ho mají. Ukazují, čeho jste si cenili, když jste se pustili do toho obrovského podniku – budování rodiny. To, co vás inspirovalo tehdy, vás inspiruje pořád. Je to nutné; rodiny potřebují čerstvé infuze naděje a představivosti.

Prostě a jednoduše:

Jako každé umělecké dílo potřebují i rodiny čerstvý přísun naděje a inspirace.

Pamatujete si, jak jste v duchu dávali dohromady to, co na sobě a na partnerovi milujete a obdivujete, a představovali jste si to u svých budoucích dětí? Vzpomínáte si, jak jste si představovali změny v rodině s tím, jak děti porostou? Představovali jste si společný život, jídla, která spolu budete jíst, a hry, jež budete hrát, příběhy, co si budete vyprávět, školní dny a povinnosti, sdílený smutek i malá vítězství a oslavy. Představovali jste si milníky jako narozeniny a svátky, první krůčky, první slova, první školní den. Ale i momenty z každodenního života, jako čtení před spaním, zavazování bot, společný smích, výrobu přáníček, hraní s míčem.

Představovali jste si útočiště; své vlastní milující, možná nepředvídatelné, nepochybně hlučné, legrační, bezpečné; útočiště pro navzájem si podobné, ale přesto nezávislé duše, s vůněmi, které znamenají domov, a možná s kočkou nebo psem („Až budou děti dost velké, aby se o zvíře mohly zodpovědně postarat!“) ležící u krbu („Ne na tom bílém gauči!“). Snili jste o pohodlí rodiny, kde bude každý moci být sám sebou a všichni se budou dobře znát a mít rádi.

Ale představovali jste si někdy ve svých nejdivočejších snech tolik krámů po celém domě, nacpaných do každého volného prostoru?! Ani náhodou. Toto byl jeden z těch detailů vašeho „rodinného života“, které jste ve svých snech prostě „přehlédli“. U mnoha rodičů, se kterými jsem pracoval, je obrovský rozdíl mezi tím, co si představovali – o čem snili – a co se s jejich rodinou stalo. A nejde jen o detaily – hračky poházené všude nebo ten bílý gauč –, je to hlubší. Vzpomínám si, že mi jedna matka skoro v slzách řekla: „Nikdy jsem si nemyslela, že se ze mě stane něco jako nadopovaná taxikářka. Někdy mi připadá, že mám lepší vztah s jejich trenéry a učiteli v kroužcích flétny a tance, instruktory a terapeuty, než s dětmi samotnými.“ Měla pocit, že se z ní stal dopravní prostředek, ve kterém se děti vozí, a že už vůbec nemají vztah k ní nebo rodině jako celku.

Jindy si mě po přednášce odtáhl stranou jeden otec. Když jsme se pár minut nezávazně bavili, zadíval se na podlahu a pak se mi podíval do očí. „Víte, co mě opravdu překvapuje?“ zeptal se. „Nikdy jsem si nemyslel, že to bude tak těžké, tak vysilující. Nechápejte mě špatně, věděl jsem, že nastanou konflikty, hlavně až budou děti v pubertě. Vzpomínám si, že jsem se v té době také s rodiči často hádal. Ale nedokázal jsem si představit, jaké to bude, až můj syn povyroste. Zdá se mi, že náš vztah se teď potácí od jedné hádky ke druhé. O všem se debatuje. Všechno se probírá až do úmoru. Je jako miniaturní právník. Nikdy jsem si nedokázal představit, že budu celé dny diskutovat a vyjednávat se sedmiletým dítětem.“

„Nemysleli jsme si, že to bude takové.“ Tuto větu jsem slyšel na schůzkách s rodiči tolikrát. Rodinné struktury se mění, ale ať už jsem mluvil s tradiční manželskou dvojicí, s partnery stejného pohlaví, s osamělým rodičem, vždycky to bylo skoro stejné. Rodiče mluví o svých snech jako o něčem, co si nejen představovali, ale na čem pracovali. Při pohledu zpět jsou si jistí, že se jejich rodiny pohybovaly správným směrem, než se od něj odchýlily a stalo se z nich něco jiného. „Věci se nám nějak vymkly z rukou.“ „Takové to dřív nebylo.“

Prostě a jednoduše:

Náš každodenní život se může odchýlit od snů a nadějí, které jsme s naší rodinou spojovali.

Když si vzpomínáme na to, jak jsme si svůj život představovali, nemysleli jsme si, že budeme bojovat o přežití naší rodiny. Ale přesto lidé znovu a znovu vyjadřují právě tyto pocity a používají přesně tyto výrazy. Vidím rodiče chycené ve stresové pasti, ve stavu „útoč nebo uteč“, který ale není jen chvilkový; stal se normou. Lidé neustále spěchají, stíhají jen taktak, skoro se nevidí, pořád improvizují, mají nabitý program, nevyjadřují své pocity a někdy spolu žijí v jednom domě jako cizinci.

Moje rozhovory s rodiči jsou dlouhé a velice dojemné. Začínají a zase se obloukem vracejí k téže otázce: co potřebujete, abyste se pohnuli kupředu cestou, která bude zohledňovat vaše sny a naděje ohledně vaší rodiny? Sny, které jsou stále živé, ale realita se od nich tak bolestně odchýlila.

Jakou představivost můžeme vnést do života, který společně jako rodina tvoříte? Nezapomeňte, že „se nestane nic, co nejdřív nemělo formu snu“. Dokážete zachytit sen rodinného života, který je dost velký na to, aby vyhovoval všem členům? Dokážete realitu srovnat s nadějemi, které jste si ohledně své rodiny dělali?

S touto otázkou na mysli zaměříme spolu s rodiči pozornost na den, který jsem u nich strávil. Zeptám se jich, jestli mají pocit, že ten den obsahoval nějaká ohniska napětí nebo konkrétní problémy. Poté, co mě rodič ujistí, že jsem zažil ten zdaleka nejhorší den celého jejich života, zmíní se o incidentech, které buď nastaly, nebo se často stávají. „Rozbalíme“ celý den se zvláštním zřetelem k problémům, které vyvolaly nejbolestnější vzpomínky. Mohou být velice konkrétní, ale přitom je také zasadíme do širšího rámce. V té době už máme za sebou rozhovor o jejich rodinných snech a teď začínají probírat své obavy a starosti. Odpověď leží někde mezi těmi sny a obavami – na místě, kde zapojíte představivost a začnete zjednodušovat.

Rodiče se někdy mohou cítit zahlcení problémy a nejsou schopni vidět ve všem nějaký řád nebo najít místo, kde by mohli začít. Určité části dne mohou být problematické, například doba jídla nebo odchodu do postele, a tak o nich diskutujeme a posuzujeme je v kontextu rodinného života. Tyto výbuchy bývají málokdy výsledkem samotné činnosti, pocházejí z dlouhodobého stresu. Jak se rodiče začnou se zjednodušováním víc seznamovat a v jejich domovech se začne objevovat určitý rytmus a víc předvídatelných okamžiků (viz Kapitola čtvrtá), naučí se, jak vyrábět „přetlakové ventily“, malé ostrůvky klidu během dne.

V raném stadiu je naším cílem nahmatat puls rodiny a zjistit, co se děje. Jak se tento obrázek liší od naší vize rodiny? Jak by se dal vylepšit? To je postup, který může použít kdokoli. Když se objektivně podíváte na vzorec vašeho společně tráveného času, co jsou krizové body? Momenty, kdy se rozčilíte, spolupráce vymizí a nastává chaos?

Spíš než se rovnou pustit do odstraňování potenciálně znepokojujících jevů je potřeba je prostě vzít na vědomí. Je také důležité se podívat na ty oblasti našeho každodenního života a rodičovství, které ladí s našimi nejlepšími úmysly. Čím to je, že to v těchto oblastech funguje? Při schůzkách s rodiči naslouchám jejich největším obavám a pak společně o krok nebo dva ustoupíme. Dobrý masér netlačí přímo na bolavé místo; místo toho zpracuje svaly po stranách a uvolní je. Léčebný proces v rodinné terapii je nutno provádět podobně, aby provedené změny vyvolaly další motivaci, ne odpor.

Postup: Začínáme

Oblasti, kde se má něco změnit, obvykle dělím na dvě kategorie: co je důležité a co je proveditelné. To, co vypadá nejdůležitější, je obvykle neproveditelné; je potřeba začít s tím, co lze nejlépe uskutečnit. Tak se postupně dostanete až k tomu důležitému a dosažené úspěchy posílí vaši motivaci.

Často potřebujeme najít cestu k cíli tak, že identifikujeme a odhodíme to, co do naší vize nepatří. Rodina neznamená souhrn různorodých vztahů mezi jednotlivci a přístroji, v různých místnostech domu. Dětství není závod v hromadění konzumního zboží a stresů dospělých v rekordním čase. Zjednodušení signalizuje změnu a umožňuje transformaci. Když se zbavíte věcí, bude všechno jasnější.

Prostě a jednoduše:

Zjednodušení znamená změnu, uvedení našich nadějí v soulad s naším každodenním životem.

Když si rodiče znovu připomenou své sny o rodině, promluvíme si o tom, jak jim zjednodušovací režim může pomoci změnit směr a uvést v soulad jejich sny a každodenní život. Bylo by skvělé, kdyby k tomu stačilo přistavit kontejner a zbavit se hromad krámů. Bohužel to tak lehce nefunguje. Děti mohou být přetížené i něčím jiným než fyzickými předměty, které se jim hromadí v pokojíčku. Ale jak uvidíte, na každé úrovni existují jednoduché kroky „zahazování“ a „zmenšování“. Diskutujeme s rodiči o čtyřech úrovních zjednodušení: prostředí, rytmu, rozvrhu a odfiltrování světa dospělých. Dotýkáme se jich všech a radíme se o tom, které aspekty jsou nejproveditelnější. Někdy jsem překvapený; někteří rodiče se chtějí pustit do těch nejobtížnějších oblastí rozvrhu a odfiltrování světa dospělých hned, zatímco jiní opatrně vyjádří ochotu mít doma „trochu méně“ hraček. Často je skromný cíl instinktivním prvním krokem k něčemu většímu. Rodiče nějak vytuší, kde začít s vytvářením potřebného prostoru pro transformaci – svých plánů i svého života. Mariini rodiče se rozhodli změnit nejdřív její domácí prostředí, stejně jako to doporučuji já. Její příběh ukazuje, že když se začne s proveditelným, můžeme vydláždit cestu větším změnám.

Marie byla bystrá, energická pětiletá holčička, která zrovna začínala chodit do školky, když jsem se seznámil s jejími rodiči. Vystřídalo se u ní několik chův a všechny měly problém udržet si nad ní kontrolu. Marie byla „obtížný případ“, velice aktivní a nesoustředěná, s jasnou poruchou pozornosti. Ještě před začátkem školky ji rodiče zapsali do centra péče o děti, odkud ji po pár měsících museli na žádost pracovníků centra vzít. Matka i otec byli milí lidé a evidentně se snažili udělat pro dceru to nejlepší. Oba pracovali a měli velice nabitý, hektický program; bylo obtížné dokonce i domluvit nějaký společný čas, kdy bychom se mohli sejít. Na zahajovacím setkání bylo vidět, jak ustaraní a udolaní si připadají z Mariiny už teď „poskvrněné“ pověsti.

Společně jsme začali pracovat na režimu zjednodušení pro celou rodinu. Rodiče se rozhodli začít se zjednodušením domácího prostředí, hlavně Mariina pokoje. Pokud má průměrné americké dítě 150 hraček, Marie jich měla přinejmenším dvakrát tolik. Její pokoj přeplňovaly i knihy, některé ležely na poličkách, ale spousta prostě na hromadách na zemi. V pokoji bylo pár úzkých uliček mezi všemi těmi knihami, hračkami a oblečením, které vedly k její posteli a od ní. Rodiče mě ujišťovali, že pravidelně vyvíjejí archeologické úsilí, aby v pokoji uklidili, ale za několik málo hodin je chaos zpátky.

Hračky jsou většinou to, na co se zaměříme nejdřív, ať už jsou v bednách, koších, skříních nebo na hromadách. K horám hraček v dětském pokoji musíme přičíst i hromady ležící různě po domě. Když se dají všechny dohromady, je to obvykle působivý pohled a rodiče to většinou zaskočí.

Začali jsme místo čistit s rolí velkých pytlů na smetí v ruce. Navrhl jsem, že nejdřív dáme do pytlů polovinu všech hraček – výborně – a pak ještě polovinu ze zbývajících. Vždycky jsou nějaké hračky, kterých se rodiče nechtějí zbavit. Zanoří se do hromady věcí a hledají nějakou umělohmotnou příšernost, která vybuchuje, točí se, bliká a vydává zvuky. Většinou je to dárek od prarodičů nebo od svobodné tetičky. „Nemělo by to zůstat tady do příští babiččiny návštěvy?“ Ujišťuji je, že babička už si nejspíš nepamatuje konkrétní hračku, ale spíš radost z obdarování vnoučete. Je také dost pravděpodobné, že i dítě už na hračku zapomnělo, nebo že je hračka rozbitá.

Takovým způsobem uděláme z hory krtčí hromádku a necháme dítěti směs hraček, které má nejradši a nejvíc si s nimi hraje. Zřídkakdy to bývají složité hračky nebo hračky s motorkem; málokdy tyto hračky něco „dělají“. Příliš komplikované hračky mohou dítě oloupit o jeho fantazii. Milované hračky nesmějí nikdy zmizet. I když jsou úplně příšerné, prostě je to mimo diskusi. Zbylé hračky zahrnují směs akčních hraček: stavebnice, nářadí, a pak spíš receptivní hračky jako panenky a plyšáci. Můžou tam být i tvořivé materiály jako barvičky, pastelky a modelína. Velice často – ne vždycky, ale většinou – zůstanou i figurky, panenky, rytíři nebo zvířata, materiál na stavění a domečky, kam dítě může umístit figurky a tudíž i samo sebe.

Pak jsme zaměřili pozornost na knihy a zredukovali jsme jejich množství na jednu nebo dvě v současné době nejoblíbenější. To může šokovat rodiče, kteří jsou hrdí na to, jak jejich dítě rádo čte. „Naše dítě čte pět knih zároveň!“ tvrdí někteří. Naším cílem teď ale není odradit děti od čtení, nýbrž umožnit mu opravdu se soustředit na to, co právě čtou (nebo dělají), a užít si to. Vzpomínám si na Dylana, velice chytrého, upovídaného osmiletého chlapce, který jednou zahájil náš rozhovor vzrušeným prohlášením: „Víte co? Zrovna jsem dočetl šestnáctý díl Kouzelného stromu od Mary Pope Osbornové, čtu čtvrtý díl série o cestovatelích v čase a zrovna jsem dostal další díl série Kapitán Slipy.“ „No a která z nich se ti nejvíc líbí?“ zeptal jsem se. „Ale, ani nevím,“ odpověděl a evidentně považoval mou otázku za nesmyslnou. „Všechny jsou si dost podobné.“

Takže jsme vzali několik velkých košů a zredukovali počet Mariiných hraček. Ty zbylé byly směskou jejich oblíbených, čím jednodušší, tím lepší: panenky, kostky, milované hračky do postele, kuchyňka, míče. Skoro polovina vytříděných hraček se musela vyhodit, protože byly polámané nebo jim nějaké části chyběly. Zbytek jsme uložili do komory jako zásobu a rodiče je mohli později použít a nahradit jimi nějakou už nepoužívanou hračku s dodržením pravidla „kus za kus“. Totéž jsme udělali s knížkami, většinu z nich jsme uložili do zásoby a nechali jsme jen pět nebo šest nejoblíbenějších, úhledně vyrovnaných na poličce u Mariiny postele.

Nejen že jsme některé hračky odnesli, ale také jsme jich pár pečlivě vybraných přidali. Do jedné krabice jsme dali hromádku barevných kousků látek, provázky a kolíčky na prádlo. Ujistili jsme se, že Marie má stůl odpovídající velikosti, velký blok na kreslení a krabici velkých pastelek. Posbírali jsme spoustu převleků a maškarních kostýmů, vyprali jsme je a poskládali do jednoho koše.

Mohli byste si myslet, že Mariina první reakce na tyto změny byl šok. Ani náhodou. Jako by si vůbec nevšimla, že víc než tři čtvrtiny jejích hraček a knížek zmizelo. Líbil se jí nový prostor a svoboda, kterou jí umožňoval. Celé dny stavěla „domečky“ s látkami a kolíčky. Pak si vlezla dovnitř, vzala si tam pár polštářů a panenku nebo knížku. Pár týdnů se to opakovalo každý den. A zdálo se, že je to něco, co opravdu potřebovala. Začala věřit, že si příští den může postavit další domečky, že jsou její a může si je nechat. A tak každé odpoledne, potom, co se pokochaly novým výtvorem, Marie a její matka domečky složily a poskládaly do košíku na příští den, a přitom si povídaly.

To byl jen první krok v procesu zjednodušení, který měl několik úrovní a uskutečňoval se v průběhu mnoha měsíců. Ale tento první krok, změny v Mariině pokoji, signalizoval radikální změnu, nové uvědomění, které se rozšířilo do celého domu a do jejich všedních dní; prostor a čas pro každodenní život. Tato radikální změna nebyla jen výsledkem provedeného „úklidu“. Byl to vědomý krok, praktický i filozofický, k rytmičtějšímu a předvídatelnějšímu domácímu životu zaměřenému na dítě. Tím nemyslím, že by se domov a všechny činnosti v něm měly soustředit jen na dítě, ale rozhodně chci říct, že nejsou soustředěné jen na dospělé. Zatímco pro dospělé může být určité tempo a objem věcí snesitelné, pro děti může být totéž nesnesitelné nebo problematické.

Děti jsou hodně dotykové bytosti, které plně žijí svými smysly; když něco vidí, chtějí se toho i dotknout, přičichnou k tomu, pokud možno i ochutnat, hodit s tím, poslechnout si to, roztřídit to a možná to i ponořit do vody. To je naprosto přirozené. Nasaďte jim cestovatelské helmy; chystají se prozkoumat svět. Ale umíte si představit, jaká je to pro ně zátěž, když je všechen prostor, každá zásuvka a skříňka plná věcí? Tolik možností výběru a tolik podnětů je připravuje o čas a pozornost. Příliš mnoho věcí brání dětem, aby mohly svůj svět prozkoumat do hloubky.

Prostě a jednoduše:

Příliš mnoho věcí znamená pro děti příliš málo času, příliš malou hloubku vidění a zkoumání jejich světa.

V průběhu let jsem viděl pozoruhodné a velice dojemné změny v rodinách, se kterými jsem pracoval. Docela jednoduché principy, postupně uplatňované v jejich domovech, způsobily dramatické posuny v citovém klimatu rodiny, v jejích vzájemných vztazích. Při své práci často přemýšlím o proudu, přehrazeném hromadou kamení, které se postupně nashromáždilo, tak pomalu, že si toho nikdo nevšiml, ale nerovnováha je zjevná. Snížením mentálního i fyzického zahlcení zvyšuje zjednodušení schopnost rodiny plynout spolu, soustředit a prohloubit svou pozornost a uvést svůj život do souladu se svými sny.

Změny

Když jsem začal se svou prací konzultanta pro zjednodušení, změny, které jsem pozoroval, byly pro mě něčím naprosto novým. Když se zjednodušení stalo ústředním bodem mé práce, cítil jsem se profesionálně nejistý. V této fázi své kariéry, zhruba před deseti lety, jsem bydlel s rodinou v krásné univerzitní komunitě v Northamptonu ve státě Massachusetts. Moje soukromá konzultační praxe se rychle rozrůstala, jak se zprávy o ní šířily. Dodnes mám z té doby přezdívku „Doktor Dopytlestím“. Mohli byste si myslet, že to nebyla moc úspěšná doba mé kariéry, ale omyl. Velmi mě uspokojovalo vidět zblízka, jak může být zjednodušení účinné při navození pocitu pohody u dětí.

Ostatní si toho také všimli. V Northamptonu je pravděpodobně víc terapeutů na čtvereční kilometr než kdekoli jinde v USA, snad s výjimkou Manhattanu. Dostával jsem doporučení nejen od rodin, se kterými jsem pracoval, ale i od kolegů psychologů a psychiatrů. Zjišťovali, že jejich vlastní metody – ať už kognitivní behaviorální terapie (terapie založená na psychologických teoriích učení, zejména na podmiňování – pozn. překl.), arteterapie nebo jiný postup – jsou mnohem účinnější, pokud v domácnosti zavedou režim zjednodušení. Zjednodušení připravilo prostor pro změny v životě dítěte.

Naše práce nebyla ani tak léčebná jako přípravná. Režim zjednodušení může v životě rodiny vytvořit prostor pro následné změny. Ty mohou mít různou podobu. Může to být výsledek terapií, které jsou potom účinnější, nebo přirozený výsledek dětského růstu a vývoje, nenarušovaného stresem, rychlostí a nadbytkem věcí dospělých. V obou případech byly pozorované změny mimořádné.

Člověk nemusí být terapeut, aby si uvědomil, že děti jsou většinou svérázné. Na to vám přikývne v podstatě každý rodič. Je mi vlastně líto i mých drahých dětí, protože se říká, že děti terapeutů jsou nejsvéráznější ze všech! Vlastně jsme všichni svým způsobem svérázní, se svými osobními zvláštnostmi. U dospělých máme tendenci být k nim tolerantnější, možná proto, že dospělé považujeme za „úplně vyvinuté“, zatímco děti jsou „ve vývoji“ a tudíž poddajnější.

Prostě a jednoduše:

Všechny děti jsou svérázné.

Proč zjednodušovat? V průběhu let jsem mohl sledovat, jak se svérázné chování dětí může vystupňovat vinou kumulativního stresu, jak dítě vystavené vysoké míře stresu může sklouznout od svéráznosti k psychické poruše. Kdybych měl tabuli, napsal bych na ni tento vzorec: sv + st = p čili svéráznost plus stres se rovná porucha. To je obzvlášť nebezpečné ve společnosti, která často velice rychle soudí, nálepkuje a předepisuje léky.

Představte si úžasně melancholické dítě, které miluje pobyt v přírodě. Rádo se zasní. Je velice kreativní, jako nějaký malý filozof, vymýšlí si příběhy, ve kterých obepluje celý svět, než se stačíte nadechnout. Takové dítě je výborný společník o prázdninách na pláži, ale je nesnesitelné ve všední den ráno, když má stihnout autobus do školy. Když do života takového dítěte přidáte kumulativní stres, může snadno sklouznout k poruše ADHD s příznakem nepozornosti. Na stres reaguje tím, že vypne – je to jeho způsob úniku.

Představte si dítě, které je a vždycky bylo aktivní. Máte je po ruce při nakupování, rádo luxuje a vždycky má nějaký nový trik, který vám chce ukázat. Miluje pohybové hry a dokáže ke hře přitáhnout celou skupinu dětí ze sousedství. Pod vlivem dlouhodobého stresu může toto dítě sklouznout k hyperaktivitě.

Další typ dítěte, který asi znáte, je divoké dítě. Když má pocit, že si učitel na někoho zasedl, nebo když třeba největší dítě ve škole šikanuje jeho kamaráda, toto dítě se za něj postaví. Také se umí postavit samo za sebe, ale prokazuje odvahu. Musí se s ním počítat, nenechá se odstrčit. Takové dítě věci intenzivně prožívá a má silný smysl pro spravedlnost. Když do jeho života přidáte stres, rychle může sklouznout k opoziční vzdorovité poruše.

Představte si dítě, které má sbírku ptačích vajíček nebo známek. Jeho oblíbené věci – a zaručeně jich má hodně – jsou vystavené v jeho pokoji. Ten může na vnějšího pozorovatele působit trochu chaotickým dojmem, ale dítě přesně ví, kde co má. A ví, kam co patří, takže ho může dost rozrušit, když mu někdo „uklidí“ (je to spíš archeologie než úklid). Skvěle si pamatuje detaily a jako první vám řekne, kde máte klíče od auta nebo kdy jste naposledy měli na sobě to které oblečení. Působením stresu může toto dítě sklouznout k obsedantně kompulzivní poruše nebo se prostě „zaseknout“. Je to ten typ dítěte, které se zhroutí, když učitelka ve třídě oznámí zrušení výletu kvůli špatnému počasí.

Sklouznutí k poruchám chování se dětem opravdu běžně stává. Stejně jako může stres postrčit jedním směrem, je běžný i opak. Když dětem na různých úrovních zjednodušíte život, vrátí se jejich chování zpátky do výchozího stavu. Paralely můžeme vidět v našich vlastních životech. Pamatujete si, jak jste se na vysoké škole učili na závěrečné zkoušky? Nebo si vzpomeňte (pokud nejste dokonale klidný zkušený cestovatel) na večer před odjezdem na dlouhou cestu. Pokud v běžných situacích projevujete jisté tendence „normálně“, ve stresových situacích, jako jsou ty výše uvedené, je projevíte absolutně. Nebo si představte učitelku, která s dětmi nacvičuje náročnou divadelní hru. Těsně před premiérou má pořád po ruce číslo dětského psychologa, protože u každého z dětí se naplno projeví všechny jejich latentní tendence.

K tomuto klouzání podél behaviorálního (týkajícího se chování – pozn. překl.) spektra dochází neustále. Je to normální a zdravé. Tím, že se děti (a dospělí) vyrovnávají s obtížnými situacemi, učí se, jak je zvládat. Budují si pocit kompetence a sebedůvěru. Někdy potřebují pomoc, ale expanze a kontrakce je normální proces a cyklus. Zažíváme to všichni.

Prostě a jednoduše:

Vlivem stresu mohou děti sklouznout k poruchám chování. Když jim na různých úrovních zjednodušíte život, vrátí se zpátky.

Jako rodiče nesmíme propadnout touze po „dokonalé harmonii“. Je lákavé doufat, že každý den by mohl být pro naše děti procházkou růžovým sadem. Nebylo by to pěkné? Jen kdybychom je mohli zavřít do nějaké bubliny štěstí. Ale děti potřebují konflikt. Jak řekla Helen Kellerová: „Charakter se nemůže rozvíjet v klidu a pohodě.“ Děti se musejí naučit vyrovnat s obtížnými situacemi; potřebují se dozvědět, co dokážou. Divoká holčička, která všechno silně prožívá a pořád o sobě dává vědět, potřebuje tuto tendenci prožít. Možná potřebuje, aby jí někdo pomohl vrátit se zpátky k soustředěnějšímu přístupu k vidění světa. Tento pohyb je zdravou součástí života, výstavby a vývoje charakteru.

Když jsme příliš ochranářští, když se neuroticky snažíme o to, aby byl každý zážitek našich dětí dokonalý, nechráníme děti před sklouznutím k poruchám chování. Naopak je k nim postrkujeme.

Tvoření charakteru a emocionální odolnosti je hodně podobné rozvoji zdravého imunitního systému. Víme, že naše děti musejí být v životě vystaveny nejrůznějším virům a bacilům. Nejen že se tomu nelze vyhnout, ale je to přímo zásadní podmínka pro výstavbu jejich vlastního ochranného systému. Nebudeme pořádat oslavu pátých narozenin našeho dítěte na jednotce intenzivní péče, i když je tam naprosto sterilní prostředí. Ale často jsme v pokušení chránit děti před normálními životními zkušenostmi. Tím, že je přehnaně chráníme, můžeme jim na krátkou dobu zajistit bezpečnější život, ale v dlouhodobém výhledu bychom je oslabili, byly by kvůli nám zranitelnější a méně schopné poradit si se světem kolem sebe.

Přehnaná rodičovská péče vytváří velké napětí. Náš úzkostlivý přístup k dětem způsobuje, že i ony jsou úzkostné. Přejímají naše emoce, přizpůsobují se atmosféře, kterou vytváříme. Cítí, jak jsme nervózní a přehnaně ostražití ohledně jejich bezpečí, a to je znervózňuje, takže se vytváří nekonečný cyklus těchto pocitů. I úzkostlivost rodičů může postrčit děti k poruchám chování. Americká novinářka Ellen Goodmanová řekla něco, co považuji za dojemné a zároveň nesmírně důležité. Nosím si její citát v peněžence: „Ústředním bojem rodičovství je umožnit, aby naděje, které vkládáme do svých dětí, nepřevážily nad naším strachem.“

Prostě a jednoduše:

Ústředním bojem rodičovství je umožnit, aby naděje, které vkládáme do svých dětí, nepřevážily nad naším strachem.

V posledních zhruba pěti letech jsem se spolu s kolegyní Bonnie Riverovou účastnil projektu zkoumajícího účinnost zjednodušení jako bezlékového přístupu k ADD, poruše pozornosti^4. Popravdě mám s tímto označením trochu problém, protože si myslím, že děti s diagnózou ADD netrpí žádným nedostatkem pozornosti. Ve skutečnosti jde o nadbytek pozornosti. Tyto děti dokážou být velice pozorné, ale mají problém rozpoznat, na co je třeba pozornost zaměřit. Úroveň jejich pozornosti není vždycky v souladu s aktuální situací. Lepší označení jejich diagnózy by znělo problém s prioritou pozornosti (attention priority issue – API).

Naše studie se zabývala pětapadesáti dětmi z dvaatřiceti waldorfských škol ve Spojených státech a v Kanadě. Na tyto děti se evidentně hodila diagnóza API. Když jsme kontaktovali školy, ptali jsme se na nejobtížněji zvládnutelné děti, které byly tak neklidné, že jste nikdy nevěděli, jestli je najdete sedět v lavici nebo viset na lustru. Tento typ dětí na sebe dovede plně připoutat učitelovu pozornost, takže mu na zbytek třídy už žádná nezbude. Pro tyto děti jsme vypracovali režim zjednodušení velice podobný tomu, který popisuji na dalších stránkách, ale s obzvláštním důrazem na zjednodušení prostředí (včetně změn ve stravování), na přístroje vybavené obrazovkou a rozvrhy.

Zjednodušili jsme i jejich příjem informací: požádali jsme rodiče, aby zjistili, jaké množství informací jejich děti přijímají, a snížili je na polovinu. Nezahrnovalo to jen vnější zdroje informací jako celostátní zpravodajství nebo informace z dětských časopisů, ale i konverzaci při společném jídle. To je důležité, protože často zabředáme do rozlišování „dobrých informací“ a „špatných informací“. Také máme tendenci vidět problémy jako něco, co „přichází zvenčí“. Náš přístup měl zdůraznit, že jde o kvantitu, ne o „kvalitu“. Když se podíváte na informace, které děti pravidelně přijímají, nepochybně najdete rozdíly v jejich kvalitě a vhodnosti. Ale chtěli jsme, aby rodiče pracovali na celkovém zjednodušení, aby dramaticky snížili množství informací, které děti získávají ze všech zdrojů.

Zjistili jsme, že u osmašedesáti procent dětí, jejichž rodiče a učitelé dodrželi režim zjednodušení, se jejich porucha přestala projevovat do čtyř měsíců. Jak je to možné, když nedostávaly žádné léky? Opakovali jsme studii a znovu jsme provedli přísná měření a testování před ní i po jejím skončení. Získali jsme úplně stejné výsledky. Mnohé z těchto dětí by i nadále byly považovány za „rošťáky“. Celkově mohou mít v rámci třídy nebo školy pořád pozici „na hranici“. Ale evidentně se ze své pozice „mimo“ posunuly směrem k ostatním. Vplynuly do celkového proudu rodiny a školy, hry a pravidelného života. Zapojily se mezi ostatní. A pokud ještě pořád mají daleko k třídním premiantům, pokud zůstávají spíš na okraji než v centru, je to v pořádku, když uvážíme, jak dalekou cestu ušly.

Jak se to mohlo stát? Jak jsme mohli dojít k takovým výsledkům bez použití léků? V USA převážil naprosto farmakologický přístup k problémům chování; v současné době máme víc než sedm milionů dětí, které užívají ritalin. Žádná jiná země nepředepisuje psychofarmaka dětem v takové míře jako my; americké děti konzumují 80 % z celkové světové spotřeby ritalinu^5. Naše spoléhání na léky je po všech stránkách alarmující. Pravděpodobně je to následek populárních názorů, že náš mozek je coby naše „kontrolní věž“ pevně zapojený a namontovaný v našem těle. Podle tohoto pojetí se dá změny chování dosáhnout jiným zapojením. Léky jako ritalin a adderall jsou inzerovány jako pilulka na opravu zapojení v mozku. Jindy vnímáme mozek jako speciální chemický vzorec, určitý typ osobního hormonálního koktejlu. Pokud máte v mozku nedostatek serotoninu, pak, bohužel, můžete mít poruchu ADD. Vidíte–li poruchu ADD výlučně jako výsledek chemie mozku, pak má smysl pouze chemický zákrok.

Naše studie odporuje názoru, že mozek je předurčený a pevně daný hormonální koktejl. Působivé a klinicky významné zlepšení, kterého jsme byli svědky, napovídá, že dítě je ovlivněno i něčím víc než jen chemickými hodnotami v mozku. Hormony na nás bezpochyby působí. Úzkostlivé dítě má nadbytek kortizolu, který jeho tělo nedokáže plně vstřebat; nadměrně aktivní dítě je ovlivněno adrenalinem. Tělo každého z nás je nastaveno individuálně, ale lze to ovlivnit i změnami v prostředí a životě, nejen léky.

Prostě a jednoduše:

Chování lze ovlivnit navozením klidu.

Při sledování dětí s ADHD jsme zjistili, že jednodušší způsob života jim pomohl vrátit se do stavu, kdy bylo možné je učit a působit na ně. Dostaly se ze situace nazývané „nadvláda amygdaly“ (termín použil Daniel Goleman v knize Emoční inteligence). Amygdala je velice stará část mozku, která rozhoduje, jestli na hrozbu zareagujeme „útokem“ nebo „útěkem“ do bezpečí. Tato funkce byla důležitá v dobách, kdy po Zemi chodili dinosauři. Amygdala má i paměťovou funkci, ale vyladěnou pouze na trauma. Kromě reakce útok/útěk určuje také „Sním já tebe, nebo ty mě?“ Anebo ještě přesněji „Už jsi mě někdy pokousal?“ V odpověď na ohrožení pak amygdala převezme kontrolu nad centry myšlení a cítění v mozku a může vyvolat reakci nepřiměřenou dané situaci.

Když se dítě vymaní z „nadvlády amygdaly“ a jeho chování už není řízeno zkratovými reakcemi na stres nebo potenciální nebezpečí, změní se. V naší studii jsme viděli pozitivní změny – ve zlepšení pozornosti i ve zklidnění hypermotorického chování (s nadměrnou pohybovou aktivitou). Ritalin nebo adderall by fungovaly podobně, na rozdíl od léků ale naše metody přispěly i k více než 36% růstu studijních a kognitivních schopností.

To je skvělá zpráva. Výsledky ukazují, že pokud věnujeme pozornost prostředí, ve kterém naše děti žijí, můžeme zlepšit jejich vlastní schopnost pozornosti. Nepotřebujeme laboratoře ani léky. Stačí změny životního stylu provedené rodiči, učiteli a dětmi samotnými: metody dostupné pro každého. Především zjednodušení, posílení jejich vitality a zklidnění stimulace. Nepopírám účinnost léků ani kategoricky neodsuzuji jejich užívání v podobných případech. Některým dětem užívání ritalinu a jiných léků evidentně velice pomohlo. Myslím si ale, že jsou předepisovány a užívány nadměrně často.

Nedávno ke mně po semináři pro učitele přišla jedna matka. Zeptala se mě, jestli si můžeme promluvit, a bylo vidět, že se chce zeptat na něco osobního spíše než pracovního. Když jsme se posadili proti sobě, rozplakala se. Jen před pár dny začal její syn Thomas brát na doporučení psychologa ritalin. Měl už nějakou dobu problémy ve škole a hrozilo, že bude za rušivé neukázněné chování vyloučen. Protože jsem jejího syna neznal, nemohl jsem jí k tomu nic konkrétního říct, ale podobných případů jsem už viděl hodně. A bylo vidět, že matka je svědomitá a pečlivá, že její motivací je láska, ne frustrace.

Řekl jsem jí, že tyto léky vnímám jako lešení. Když je potřeba opravit budovu, postaví se lešení, aby se dalo dostat ke komínu, na střechu nebo opravit zdi. Když práce skončí, lešení se sundá. Pro mnoho dětí se léky staly lešením, které zůstalo trčet na místě. Podle mě by léky měly být dočasným opatřením. Hrozí vašemu dítěti vyloučení ze školy? Pomocí léků je můžete přimět k přijatelnému chování. Léky vám koupí trochu času navíc. Ale nevěřím, že je to dlouhodobá náhražka „práce“ ve smyslu zjednodušení života a prostředí dítěte nebo pochopení, jak se dítě učí, a provedení potřebných změn. Tuto „práci“ je pokud možno třeba udělat před podáním léků než potom.

Pozoruhodný výzkum právě probíhá v oblasti neurologie a zaměřuje se na neuroplasticitu: pružnost a tvárnost lidského mozku. Už dlouho se ví, že malé děti mají velice odolný mozek. Miminka mohou utrpět masivní zranění mozku, ztratit celou jednu mozkovou hemisféru, a přesto prožít skoro normální vývoj až do dospělosti. Mělo se za to, že tato tvárnost zmizí, když děti dosáhnou dospělosti a jejich nervové spoje se zafixují, ale nyní se zdá, že i v dospělém věku si zachováváme určitou neuroplasticitu. Neurologové, kteří studují meditaci a modlitby, objevují nové poznatky o struktuře a funkcích mozku a možnostech jeho změn. V knize Train Your Mind, Change Your Brain (Trénujte svou mysl, změňte svůj mozek) píše novinářka Sharon Begleyová o tomto výzkumu a o tom, jak tisíciletí staré praktiky tibetského buddhismu inspirují nejnovější poznatky v oblasti neuroplasticity^6.

Begleyová popisuje, jak byli neurologové ohromeni měřitelným a opakovatelným účinkem meditační praxe na mysl a mozek. Skeny mozku prokázaly, že neurální aktivita vysoce trénovaných mnichů byla „mimo tabulkové údaje“ (ve srovnání se standardním měřením i s měřením neurální aktivity noviců), i v době, kdy nemeditovali. Oblasti mozku, kde sídlí takové komplexní emoce jako mateřská láska a empatie (caudate a pravý ostrůvek) a pocity radosti a štěstí (levý prefrontální cortex), byly ve skutečnosti větší, než je běžné, strukturálně změněné ctnostným životem mnichů a jejich meditační praxí.

Tyto výsledky vysílají velice nadějné poselství s nedozírnými důsledky. Napovídají, že mozek má vlastní schopnosti reorganizace a sebeobnovy, což se dá využít pro pomoc obětem mozkové mrtvice i velkému množství lidí trpících problémy s učením, senilitou nebo depresí. Pokud uznáme neuroplasticitu jako skutečnou a velice mocnou sílu, můžeme se posunout dál od genetického a chemického predeterminismu, od představy, že nejsme ničím víc než pevně danou směsí genů a neurální chemie. Oliver Sacks, jeden z nejznámějších neurologů na světě a autor knihy The Man Who Mistook His Wife for a Hat (Muž, který si spletl svou ženu s kloboukem), řekl na jedné ze svých přednášek: „Pokud dojdete s neurologií dost daleko a jdete pořád dál, začnete být trochu divní. Pokud půjdete ještě dál, skončíte u duchovna.“

Pokud mozek nemá absolutní kontrolu nad našimi osobnostmi, pocity a chováním, pokud není jejich původcem, mohl by být součástí mnohem většího systému zahrnujícího mysl, tělo a ducha? Výzkum plasticity mozku a dokonce i naše vlastní pilotní studie o ADD naznačují, že nejen naše mysl ovlivňuje ostatní části systému, ale je jimi také ovlivňována. Celá staletí prováděli tibetští mniši spirituální praktiky založené na meditaci, které zpětně ovlivňovaly jejich imunitní systém a samotnou strukturu jejich mozku. V naší studii jsme posílili fyzickou a éterickou vitalitu dětí tak, že jsme zklidnili stimulace, které děti přijímaly. V důsledku toho se chování mnoha dětí zklidnilo a vzrostla jejich vnímavost ke školní práci. Děti nejsou mniši, kteří dokážou celé hodiny meditovat, ale ekvivalentem meditace je pro ně soustředěná, nepřerušovaná hra.

Někomu nemusí úplně sedět termín duše (spirit). Pojďme se na věc podívat ještě z jiné stránky. Jako rodiče bezpochyby víme, že naše děti jsou víc než jen součet jejich genů nebo vzorců chování. Ano, naše dítě má husté kaštanové vlasy po babičce z matčiny strany, a ty modré oči má rozhodně po otci. Rysy v obličeji jsou jasně matčiny, ale analytické myšlení má přesně jako jeho otec. Tak jsou rozdány genetické karty. Ale v podstatě každý rodič vnímá tajemnou jedinečnost svého dítěte, to, co máme na mysli, když říkáme, že od první chvíle bylo naše dítě „prostě své“.

Aristoteles to popisoval termínem telos, esence věci nebo osoby, jejich vnitřní záměr, cíl, účel. Telos (osud) žaludu je stát se dubem. Žalud má svůj telos od počátku v sobě. Mimo genetické vlohy a mimo všechno, co se naučí od nás a ze svého okolí, přicházejí děti zřejmě na svět s něčím výsostně vlastním, se svou od počátku zřejmou povahou, která je také směřuje do budoucnosti, stejně jako žalud v sobě obsahuje dub. Naše děti k nám přicházejí se svým osudovým posláním – někdo by zase mohl použít slovo duše –, které musíme vyslyšet. Musíme je respektovat.

Prostě a jednoduše:

Naše děti k nám přicházejí se svým osudovým posláním, které musíme respektovat.

Podívejte, jak krátkozrakými jsme se stali coby rodiče i coby společnost. Pokud se budeme soustředit jen na chemický „makeup“ dětského mozku, unikne nám širší kontext toho, kým dítě je a co ho ovlivňuje – jeho život, rodina, prostředí. Když se zaměříme jen na projevy jejich chování, přehlédneme dítě; může nám uniknout jeho poslání neboli telos. Soustředíme-li se jen na syndromy a nálepky, riskujeme, že neuvidíme vnitřní cíl našeho dítěte.

To, co vidíme, čemu věnujeme pozornost, vychází z toho, kdo jsme. A pro naše děti je to podstata toho, čím se stanou. Proč zjednodušovat? Protože zjednodušením života našich dětí můžeme odstranit stres z nadbytku věcí a přílišné rychlosti, která jim brání se na něco soustředit a dosáhnout klidu a bezpečí. Potřebují klid, aby se vyvinuly v lidi, kterými se mají stát, zejména ve světě, který je (i nás) neustále bombarduje tolika rozptýleními, tolika informacemi, tolika naléhavými věcmi.

Jako rodiče také definujeme sami sebe tím, čemu věnujeme svou pozornost. Náš každodenní život vypadá spíš jako snaha vyřídit nejnaléhavější věci. Když se zbavíme zbytečností, můžeme se soustředit na to, co pro nás má opravdu cenu. Zjednodušení nám může přinést do života závan inspirace; navést nás na cestu upřednostňování potřeb naší rodiny před požadavky vnějšího světa. Umožnit, aby naděje vkládané do dětí převážily nad našimi strachy. Uvést do souladu naše sny a realitu.

Ale zjednodušení neznamená jen odstranit věci. Znamená to vytvořit prostor ve vašem životě, vašich úmyslech a ve vašem srdci. S menším fyzickým i mentálním zahlcením vaše pozornost vzroste a uvědomění se prohloubí.

Rodiče mi znovu a znovu vykládali, jak jim režim zjednodušení poskytl větší pocit volnosti a umožnil jim lépe vidět, kdo děti opravdu jsou. Samozřejmě můžeme telos nebo osud našich dětí zahlédnout jen v záblescích, ale ve shonu každodenního života to vyžaduje trpělivost. Není vždycky jednoduché rozpoznat ve tvaru žaludu hotový dub. Koneckonců je naše rodičovství ovlivněno záplavou věcí a stresu, stejně jako chování našich dětí. Můžeme se chytit do své vlastní pasti nadvlády amygdaly, nouzové reakce charakterizované více strachem než pochopením. Když bude méně věcí odvádět naši pozornost, získáme širší perspektivu, širší pohled na naše nejlepší rodičovské instinkty. Takový pohled pojímá vaše dítě v jeho celistvosti. Respektuje jeho tempo, jeho potřeby, jeho dar ponořit se do přítomné zkušenosti.

Proč zjednodušovat? Za prvé to vašemu dítěti poskytne větší volnost a pohodu. Ostrůvky „bytí“ v bláznivém proudu neustálého „dělání“. S menším množstvím rozptylujících věcí se dětská pozornost zvětšuje, děti se lépe soustředí a mají více mentálního i fyzického prostoru ke zkoumání světa způsobem, jaký jejich osud vyžaduje.

I vám jako rodičům se po vyčištění mentálního prostoru zlepší pozornost a budete lépe vnímat své dítě. Navíc je tu ještě něco: neočekávaná záplava radosti. Jak se prohlubuje vaše vnímání dítěte, roste i vaše láska k němu.

Možná se ptáte, jak můžete něco měnit v každodenním životě své rodiny, když jste už teď tak zaneprázdnění. Jedna věc je přijmout myšlenky v této knize, a něco úplně jiného je uvést je do praxe. Kde začnete? Jak můžete zformulovat své nejlepší úmysly a realizovat je?

Nejjednodušší cesta ke skutečné a trvalé změně vede skrze představivost. „Nestane se nic, co nejdřív nebylo jen snem.“ Když si vytváříte mentální obraz vašich nadějí, udáváte směr. Vytváříte obraz, do kterého můžete vstoupit. Jako laso hozené kolem hvězdy vás vaše představivost vede nejjistější cestou k cíli.

Tady a na konci každé kapitoly si zopakujeme některé myšlenky, o kterých byla řeč, a představíme si, jak by mohly fungovat u vás doma.

Představte si svůj domov…

• jako místo, kde čas běží trochu pomaleji

• méně zahlcený věcmi a vizuálně uvolněnější

• s prostorem a časem pro dětství – a s dostatkem času pro sebe navzájem

• jak místo, kde se hra a objevování povoluje a oceňuje

• kde cítíte klid a bezpečí

• jako místo, kde naši drazí cítí naši lásku díky tomu, že jim věnujeme pozornost, chráníme je a oceňujeme.

1Aun, Fred J. Study: Kids Latching On to Tech at Earlier Ages (Studie: Děti využívají techniku v mladším věku),E-Commerce Times, 6. 6. 2007..

2Lambert, Craig. Deep into Sleep (Hluboce usnout).Harvard Magazine, červenec–srpen 2005.

3Lambert, tamtéž.

4Payne, Kim John a Riverová, Bonnie. From Attention Deficit to Attention Priority: A Study of Attention Related Disorders in Waldorf Schools (Od nedostatku pozornosti k prioritě pozornosti: Studie poruch pozornosti na waldorfských školách).The Waldorf Research Bulletin, jaro 2002.

5DeGrandpre, Richard.Ritalin Nation: Rapid-Fire Culture and the Transformation of Human Consciousness(Ritalinový národ: Zrychlená kultura a transformace lidského vědomí).New York: Norton, 1999.

6 Begleyová, Sharon. Train Your Mind, Change Your Brain: How a New Science Reveals Our Extraordinary Potential to Transform Ourselves (Trénujte svou mysl, změňte svůj mozek: Jak nová věda odhaluje náš úžasný potenciál k transformaci sebe sama). New York: Ballantine, 2007.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jednoduché rodičovství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.