Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Jude Deveraux: Šťastně až navěky

Vydání první

Copyright © 2015 by Deveraux, Inc.

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Random House, LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1976. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ever After vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, USA v roce 2015

Český překlad © 2015 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0259-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0260-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jude Deveraux

Šťastně až navěky

Třetí část cyklu

Nevěsty z Nantucketu

Prolog

Hallie nemohla najít dokumenty, které měla dát svému šéfovi. Vzpomínala si, že je vložila do velké bílé obálky a pak strčila do kabelky. A i když měla kabelku v kufru auta, obálka tam nebyla.

Stála na parkovišti před obchodním domem a v duchu si procházela, kde všude to ráno byla. Zašla do lékárny, aby koupila oblíbený kondicionér na vlasy své nevlastní sestře, a v čistírně vyzvedla sukni, kterou Shelly ušpinila. A zastavila se v autoservisu, aby se ještě jednou zeptala, kdy bude Shellyino auto hotové, aby si svoje zatracené věci mohla vyřizovat sama.

Hallie se nadechla, aby se uklidnila. V kufru také leželo šest plastových tašek – všechny plné oblečení její nevlastní sestry, neotevřených účtenek, bot a zkrášlovacích produktů – ale v žádné z nich nebyla schovaná obálka plná papírů.

Zavřela kufr a otočila se. To už je moc! pomyslela si. Začínala toho mít prostě plné zuby. Od chvíle, kdy se Shelly před šesti týdny vrátila, byl všude jenom chaos. Hallie byla ranní ptáče, její nevlastní sestra však zůstávala vzhůru dlouho do noci. Hallie potřebovala ticho, aby se mohla připravit na zkoušky, Shelly jako by nežila, dokud nějaký přístroj nehlučel. Auto, kterým Shelly přijela z Kalifornie, bylo v tak strašném stavu, že ho chtěla nechat odtáhnout. „Prostě si půjčím tvoje,“ oznámila Shelly a pak odešla z místnosti, než mohla Hallie protestovat.

Pak ovšem Shelly prozradila, proč tu zůstává. Chtěla, aby Hallie prodala dům. Peníze by si pak rozdělily. Fakt, že Halliin otec nezměnil svou poslední vůli, když se oženil s Shellyinou matkou, pro ni nic neznamenal. Shelly prohlásila, že legálně jí možná půlka domu nepatří, ale morálně rozhodně ano.

„Byl to i můj otec,“ pronesla Shelly se slzami v silně namalovaných očích. Jako pěkná malá holčička zdokonalila svůj smutný výraz, díky němuž jí lidé dali všechno, co chtěla. Když vyrostla v ještě hezčí mladou ženu, dál využívala svůj vzhled, aby manipulovala s ostatními lidmi.

Hallie jí na to však nikdy neskočila. „Přestaň s tím!“ vyhrkla. „To jsem já, vzpomínáš? Nejsem nějaký režisér, kterého se snažíš svést.“

Shelly se s povzdechem narovnala a slzy okamžitě zmizely. „Dobře, tak si promluvíme o tobě. Uvažuj, co bys mohla provést se svojí polovinou peněz. Mohla bys cestovat, vidět svět.“

Hallie se opřela o auto a obrátila tvář ke slunci. Bylo jaro a stromy v Nové Anglii byly obsypané květy.

Přístup její nevlastní sestry „mohla bys pro mě něco udělat“ člověka unavoval. Shellyino neustálé švitoření, otravování, prošení a občas i vztekání Hallie tak rozčilovalo, že by nejradši rozhodila rukama a zavolala realitního makléře. Ukázala Shelly, že kdyby dům prodala, dříve než by splatila hypotéku, kterou si musela vzít, aby pořídila novou střechu a opravila rozvody a elektřinu, byly by na nule. Shelly však jenom mávla rukou a prohlásila, že v L. A. se domy prodávají za miliony.

V posledních dvou týdnech byla ale Shelly tišší, skoro jako by se vzdala. Vyptávala se Hallie na její práci terapeutky: „Co bys doporučila člověku s poškozeným kolenem?“

„Popiš mi to zranění,“ vybídla ji Hallie a Shelly jí přečetla e-mail, který dostala. Hallie, potěšená zájmem své nevlastní sestry, jí nastínila zdlouhavou rehabilitaci, kterou ten člověk potřeboval.

I když jí Shelly neprozradila žádné další podrobnosti, Hallie usoudila, že její nevlastní sestra má přítele, který byl zraněný. Každopádně byla úleva, že ji Shelly přestala tak pronásledovat kvůli prodeji. Hallie začala uvažovat, že se její život konečně začíná ubírat po lepší cestě. Dokončila závěrečnou práci, složila zkoušky a obdržela massachusettské povolení na práci fyzioterapeutky. A další týden měla začít pracovat v malé místní nemocnici.

Zkontrolovala hodinky. Měla dost času, aby dojela domů pro ty dokumenty a stihla to do kanceláře, než doktor Curtis odjede na víkend. Při řízení uvažovala, jak je úžasné, že ji čeká úplně nový život. Nová kariéra, nová práce, nový svět. Jenom nebyl doopravdy nový. Práce byla poblíž domu, v němž žila celý život, a bude pracovat s lidmi, s nimiž chodila na školu. A její nevlastní sestra se tu taky hodlala usadit. „Jsi jediná rodina, která mi zbyla,“ říkala jí Shelly. Hallie bylo jasné, co to znamená. Její nevlastní sestra přijede do jejího domu na každé prázdniny, o víkendech a při katastrofách ve svém dramatickém životě.

Hallie věřila, že se na všechno dokáže dívat z té lepší stránky, ale občas by nejradši měla práci na nějakém vzdáleném, exotickém místě.

Když Hallie zabočila do ulice, okamžitě si všimla modrého BMW zaparkovaného před svým domem. Vyčníval mezi chevrolety a toyotami jako diamant na hromadě štěrku.

Paní Westbrooková na druhé straně ulice právě otevírala poštovní schránku. „Braden je doma,“ zavolala ještě dřív, než Hallie zajela na příjezdovou cestu. „Měla by ses zastavit a pozdravit ho.“

Při zmínce o synovi právníkovi Halliino srdce poskočilo. „Už se těším,“ řekla upřímně. Už od dětství chodívala často ke starší ženě – náhradě matky – když na ni byl Shellyin přístup já-já-já příliš. Čokoládový dort dělal divy s Halliinými slzami.

Zaparkovala, vystoupila z auta a tiše zavřela dveře. Pohlédla na nablýskané vozidlo a uvažovala, čí asi tak je.

Hallie pomalu otevřela zadní dveře tak, aby nezaskřípaly. Jakmile byla uvnitř, zahlédla na stole na druhé straně kuchyně obálku – a zaslechla hlasy. Protože mezi ní a tou obálkou byly otevřené dveře vedoucí do obýváku, netušila, jak se k ní dostat, aniž by ji někdo uviděl.

Jakmile zaslechla mužský hlas, okamžitě na dokumenty zapomněla. Už ho slyšela, ale nedokázala si ho zařadit. Když nakoukla dveřmi do obýváku, ten pohled ji překvapil.

Shelly k ní stála z profilu a měla na sobě jeden z Halliiných kostýmků. Byla vyšší a hubenější než Hallie, takže sukně byla kratší a sáčko příliš velké, ale vypadala jako profesionálka.

Na konferenčním stolku ležely koláčky a sušenky a Hallie poznala nejlepší čajový servis paní Westbrookové. Shelly očividně věděla, že přijde návštěva, ovšem nic jí neřekla.

Muž na pohovce seděl tváří ke kuchyni, ale plně se soustředil na Shelly. Mluvil tlumeným hlasem, říkal něco o domu, a Hallie na okamžik napadlo, že je to realitní makléř. Ale ne, už ho někdy viděla.

Když se Hallie otočila zpátky do kuchyně, vzpomněla si. Byl to Jared Montgomery, ten slavný architekt. Na škole šla na rande se studentem, který chtěl, aby s ním zašla na jeho přednášku. Ten kluk celou dobu básnil o architektovi, který přednášel. Hallie čekala, že se bude nudit – a to, co říkal, ji opravdu nudilo, ale vyučující byl moc pohledný: vysoký, štíhlý, ale svalnatý, s tmavými vlasy a očima.

Ani ji nepřekvapilo, když zjistila, že většina lidí v posluchárně jsou dívky. Studentka vedle ní zašeptala: „Doufám, že si svoje posluchače představuje nahé.“ Hallie se musela zasmát.

Proč tedy, pro všechno na světě, seděl slavný Jared Montgomery v jejím obývacím pokoji?

Hallie se snažila zaslechnout, co říkají, ale mluvili příliš potichu. Nevěděla, jestli by měla vejít dovnitř a představit se, nebo po špičkách zmizet z domu.

Právě se otočila, když zaslechla, jak pan Montgomery říká: „A teď, Hallie, když se tu podepíšete, bude dům váš.“

Hallie ztuhla. Shelly předstírala, že je ona, a prodávala dům tomuhle muži?!

Vešla do obýváku. Shelly, s perem v ruce, právě podepisovala nějaký papír. „Mohu se podívat?“ zeptala se Hallie tiše, ovládala se navzdory vzteku, který se v ní vzmáhal.

Shelly vyprchala z tváře veškerá barva, podala nevlastní sestře list papíru. Byla to smlouva a dole bylo Halliino celé jméno jako poměrně dobrá imitace jejího podpisu.

„Dovol, abych to vysvětlila,“ vyjekla Shelly hlasem blízkým panice. „Je fér, že dům dostanu taky. Není fér, že ty dostaneš celé dědictví, ne? Táta by určitě chtěl, abych dostala polovinu z toho, co bylo jeho. Určitě –“

„Omluvte mě,“ ozval se ten muž, „ale mohl by mi někdo, prosím, vysvětlit, co se to děje?“

Halliin vztek vyplouval na povrch. Podala mu smlouvu. „Vy jste Jared Montgomery, ten architekt, že? Mohu vás ujistit, že jestli tu chcete postavit nějaký mrakodrap, sdružení vlastníků s vámi bude bojovat do posledního dechu.“

Její prohlášení ho zřejmě pobavilo. „Budu se snažit udržovat na uzdě svou touhu stavět mrakodrapy, kamkoliv půjdu. Vy jste Halliina nevlastní sestra?“

„Ne. Já jsem Hallie.“

Z mužovy pohledné tváře zmizel úsměv a na pár vteřin se díval z jedné mladé ženy na druhou. Bez dalších řečí vytáhl z aktovky list papíru a podal jí ho.

Hallie si ho vzala a šokovaně zírala na kopii svého pasu – jenomže na místě její fotky byla Shellyina. Když se podívala pozorněji, objevila místa, kde její nevlastní sestra pečlivě ořízla okraje, aby se tam hodil jiný snímek. Kdybyste si prohlíželi opravdový pas, bylo by to jasné, ale kopie ukrývala zločinecký podvod.

„Musela jsem to udělat,“ vykvikla Shelly horečně. „Neposlouchala bys mě, a tak jsem udělala to, co jsem musela. Kdyby sis mě aspoň poslechla, nemusela bych to –“

Sestřin pohled ji zarazil. Hallie mlčky přešla do své ložnice, otevřela horní šuplík psacího stolu a vyndala pas. Vrátila se do obývacího pokoje a podala ho panu Montgomerymu.

Prohlédl si ty dva dokumenty, pak se zadíval na Hallie, která stále stála. „Tohle je moje chyba,“ prohlásil. „Neprověřil jsem si to dostatečně. Teď už to chápu.“ Zadíval se na Shelly, tmavé oči přimhouřené a plné vzteku. „Nelíbí se mi spoluúčast na něčem nezákonném. Kontaktují vás mí právníci.“

„Nechtěla jsem udělat nic špatného,“ vyjekla Shelly, do pěkných očí se jí hrnuly slzy. „Jen jsem chtěla spravedlnost, nic víc. Proč by měla Hallie dostat tolik, a já nic? Táta by chtěl, abych –“

„Ticho!“ zvolal Jared. „Sedněte si a už mlčte.“ Znovu se zadíval na Hallie. „Začínám to chápat a nemůžu se dostatečně omluvit. Takže jsem si v posledních dvou týdnech nepsal s vámi?“

„Ne.“ Hallie probodla Shelly pohledem, ta měla sklopenou hlavu, slzy jí kanuly na ruce složené v klíně. „Vím, kdo jste, protože jsem na Harvardu navštívila jednu z vašich přednášek.“

Jared si přejel rukou po tváři. „To je ale zmatek!“ Zadíval se na Hallie. „Protože nevím, co je a není pravda,“ – zabodl do Shelly pohled – „radši začnu od začátku. Jste fyzioterapeutka a právě jste dokončila školu?“

„Ano.“

„To je úleva! Co víte o příbuzných svého otce?“

„Jen málo,“ odpověděla Hallie. „V dětství osiřel a vyrostl u pěstounů. Neměl žádné žijící příbuzné, o kterých bych věděla.“

„Správně,“ potvrdil Jared. „To jsem se dozvěděl. Zdá se, že –“ Pohlédl na Shelly. Slzy teď doplnila štkaním, které nabíralo na hlasitosti.

Shelly zvedla hlavu a zadívala se na nevlastní sestru. Její oči prosily. Hallie nevěděla o co. O odpuštění? Nebo aby byla „spravedlivá“ a udělala to, co Shelly chtěla?

„Shelly,“ řekla tiše, ale pevně. „Chci, abys odnesla obálku s dokumenty na kuchyňském stole do ordinace doktora Curtise. Vím, že nemáš tušení, kde pracuju, ale adresa je na té obálce. Vyjádřila jsem se jasně?“

„Ano, Hallie, samozřejmě, ale až se vrátím, musíme si my dvě promluvit. A tentokrát mě musíš vyslechnout, abys pochopila –“

„Ne!“ řekla Hallie pevně. „Shelly, tentokrát už ti neodpustím. Teď si vezmi náhradní klíče, moje auto a jeď.“

Shelly nasadila pokrytecký výraz člověka, který byl falešně obviněn z nějakého zločinu, ale udělala, co jí Hallie řekla.

Když odešla, Jared pokračoval: „Pokud chcete podat žalobu, postarám se o finance. Cítím se kvůli tomu všemu opravdu jako pitomec.“

„Není to vaše chyba, pane Montgomery,“ namítla Hallie a on ji požádal, aby mu říkala Jarede. Sklopila pohled na falešný podpis na papíře ve svém klíně. Věděla, že tohle by jako důkaz na žalobu stačilo. Bylo jí však jasné, že to nemá v povaze.

„Hallie,“ řekl a zadíval se na ni, „musím vám toho hodně říct, hodně vysvětlit – a vynahradit vám to. Hallie – chci říct Shelly – se mnou měla dnes odjet.“

„Aha,“ hlesla Hallie a poprvé si všimla zavazadla v rohu. Její tón napovídal, co si o tom vztahu myslí.

„Tak to není,“ namítl Jared. „Má žena a já žijeme na Nantucketu a do hodiny musím být na palubě letadla svého přítele, abych se vrátil domů. Shelly měla letět se mnou, ale mohu vás ujistit, že šlo pouze o práci.“

Hallie ničemu nerozuměla. „Ale co tenhle dům? Proč ho chcete koupit?“

„Tenhle dům?“ Rozhlédl se kolem. „Bez urážky, ale –“ Zarazil se, když si uvědomil, že se mu vysvětlování moc nedaří. „Vaše nevlastní sestra se vám nepokoušela ukrást tenhle dům. Jsem vykonavatelem poslední vůle zesnulého Henryho Bella a ten odkázal svůj dům na Nantucketu vám.“

Ta zpráva Hallie tak šokovala, že se ani nevzmohla na slovo. „Já žádného Henryho Bella neznám.“

„Já vím.“ Poklepal na aktovku. „Všechno je to tady, kopie těch dokumentů jsem poslal vaší nevlastní sestře. Dám vám trochu času, abyste si vše přečetla. A...“ Vydechl. „Měla byste vědět ještě něco.“ Na okamžik se odmlčel. „Hallie a já,“ pokračoval Jared, „chci říct Shelly a já jsme si psali, kontaktovala však také mého bratrance. Tvrdila, že je fyzioterapeutka, a protože –“

„Přetrhl si všechny čtyři vazy v pravém koleně při lyžování, že?“ dodala Hallie, když jí kousky skládačky začaly zapadat na své místo. „Shelly mě vyslýchala, jak by se mělo v případě tohohle zranění postupovat.“

„Ehm... Jo, no...,“ připustil Jared. „Jak to mám říct? Dala mi svolení, aby se stará dílna na vašem pozemku proměnila v tělocvičnu.“ Zaváhal. „A pozvala mého zraněného bratrance, aby se nastěhoval do přízemí vašeho domu. Horní patro si chtěla nechat pro sebe. Měla v plánu, že se příštích několik měsíců bude starat o Jamieho a postaví ho na nohy.“ Vytřeštil oči. „Kdyby se, ehm... tahle záměna neprozradila, jak by mohla dělat vaši práci?“

„To nemám tušení,“ odpověděla Hallie. „Já jsem se ale nad chováním své nevlastní sestry nikdy nezamýšlela.“ Pár vteřin se na něho mlčky dívala a snažila se pochopit, co jí říkal. Nejdřív si musela pročistit hlavu, nebo by ji přemohl vztek. Zřejmě teď měla dvě možnosti. Mohla zůstat tady, vzít práci, která by byla stabilní, ale nenabízela možnost postupu, a žít ve svém rodném domě. To by ovšem znamenalo, že by se musela vypořádat s Shellyinými nekonečnými stížnostmi ohledně nespravedlnosti života – a všechno by se mohlo vyřešit, kdyby jí Hallie prostě dala víc, udělala víc, starala se o ni víc.

Nebo, pomyslela si Hallie, by mohla odletět na Nantucket a... Netušila, co ji tam čeká, a právě teď to znělo božsky.

Nadechla se. „Tvrdíte, že mě na krásném ostrově Nantucket čeká dům a práce?“

Jared se usmál jejímu tónu. Zněla, jako by se jí právě splnilo kouzelné přání. Vzhledem k tomu, co právě viděl z její nevlastní sestry, se tak právě opravdu stalo. „Pokud je chcete. Můžete odjet se mnou, nebo dorazit později. Nebo za vás můžu ten dům prodat a poslat vám peníze. Je to na vás. Pomohu vám, ať už budete chtít cokoliv. Rozhodně vám to dlužím.“

Poprvé od návratu domů se Hallie usmála. „Dáte mi pětadvacet minut na zabalení?“

Jared se uchechtl. „Zavolám kapitánovi, aby odložil odlet, a můžete mít třicet minut.“

Hallie přistoupila k zavazadlu, které Shelly naplnila svým oblečením, vysypala obsah na podlahu a vybrala svoje věci, které si její nevlastní sestra „půjčila“. Zadívala se na Jareda. „Pokud do toho chtěla Shelly jít, znamená to, že je váš bratranec Jamie buď pohledný, nebo bohatý – nebo obojí.“

Jared pokrčil rameny. „Nevím, jestli je pohledný. Je malý a podsaditý, skoro děcko, vážně, ale jeho nevlastní matka je spisovatelka Cale Andersonová.“

Hallie přikývla. „Bohatý. Myslela jsem si to. Budu připravená do pětadvaceti minut.“

1

BOSTONSKÉ LETIŠTĚ

Ani pohled na soukromý tryskáč, který ji měl dopravit na ostrov Nantucket, Hallie moc nerozveselil. Vnitřek byl vybavený v béžové kůži a tmavém dřevu, krásně elegantní, a spolu s Jaredem byli jedinými pasažéry. Doufala, že ji cesta rozptýlí od chmurných myšlenek. Před několika hodinami by přísahala, že by její nevlastní sestra nikdy neudělala nic tak proradného ani nezákonného. Teď se jí však hlavou honily padělaný pas, plánovaná schůzka se slavným architektem a smlouva podepsaná Halliiným falešným podpisem.

Cestou na letiště se zeptala Jareda, jak ji poprvé kontaktoval, a ten jí prozradil, že jí poslal balíček. Hallie předpokládala, že ho Shelly převzala, otevřela obálku, přečetla si obsah sdělení a rozhodla se vzít si to, co jí nepatřilo.

Hallie uvažovala, co by se asi tak stalo, kdyby se nevrátila nečekaně domů. Přišla by z práce a našla prázdný dům a vzkaz, že se její nevlastní sestra rozhodla odjet z města? Jak dlouho by jí trvalo, než by zjistila pravdu o ukradeném dědictví?

Na palubě letadla ji Jared usadil do pohodlného sedadla, ujistil se, že je správně připoutaná, a předal jí tlustou složku s dokumenty, které jí teď ležely na klíně, a skleničku šampaňského. Jakmile se ocitli ve vzduchu, poodešel, aby si vyřídil pár telefonátů, a Hallie se pustila do čtení o tom, proč jí nějaký cizí člověk odkázal svůj majetek. Zdálo se, že měla příbuzného, jistého Lelanda Hartleyho, který se oženil s Julianou Bellovou, jejíž rodina – včetně sestry Hyacinth – vlastnila dům původně. Vzhledem k jejímu vlastnímu neobvyklému jménu ji to zaujalo. Byla tohle její příbuzná? Ale ne, ubohá Juliana a její sestra zemřely předtím, než mohly mít děti. Leland Hartley se vrátil do Bostonu, znovu se oženil a měl jednoho syna. Hallie byla jeho potomkem. Henry, muž, který odkázal dům Hallie, pocházel z rodu Bellových. Neměl žádné přímé příbuzné, a tak všechno zanechal slečně Hyacinth Lauren Hartleyové alias Hallie.

Henry vytvořil rodokmenový strom, který vystopoval Lelandovy až k Hallie. Rozložila obrovský papír a četla jména a data. Byla tu zaznamenaná smrt její matky, když byly Hallie čtyři roky, a další sňatek jejího otce, když dosáhla jedenáctého roku. Skončil smrtí otce a Ruby – Shellyiny matky – při automobilové nehodě, když byla Hallie druhým rokem na univerzitě a Shelly stále na střední škole.

Jared se vrátil na své místo. „Už tomu dědictví rozumíte?“

„Asi ano,“ odpověděla Hallie. „Nejsem ale pokrevní příbuzná Henryho Bella.“

„Já vím,“ potvrdil Jared, „ovšem na Nantucketu bereme rodinné vztahy – jakkoliv jsou slabé – velice vážně. A mimochodem, Henry odkázal ten dům přímo vám, ne vašemu otci. Bez ohledu na to, co tvrdí vaše nevlastní sestra, nemá na něj vůbec žádné právo. Myslel jsem to vážně, když jsem tvrdil, že pokud byste ji chtěla zažalovat za pokus o krádež, zaplatím všechny výdaje.“ Nadechl se. „Zvlášť je mi líto, že jsem pomohl do vašeho domu přivést pacienta, aniž bych měl váš skutečný souhlas. Shelly s tím souhlasila vaším jménem, samozřejmě, ale teď vím, že se za vás jenom vydávala. Pokud chcete, abych ho poslal pryč, řekněte mi to. Stačí jeden telefonát, a než přistaneme, bude vše zařízené.“

„Děkuju vám,“ špitla Hallie.

Sklopila oči k deskám. Vzadu bylo pár lékařských záznamů o jejím pacientovi, Jamesi Michaelu Taggertovi přezdívaném Jamie, ale byly stručné a nepříliš informativní. Hallie už ale o všem slyšela, když se jí Shelly vyptávala na svého zraněného kamaráda. Hallie si ani nechtěla představovat, co by se s tím ubožákem bez řádné péče stalo.

V papírech pak většinou stály úžasné finanční podmínky, jež dostane za péči o tohoto mladíka. Mohla by splácet hypotéku na dům, který jí otec odkázal na okraji Bostonu, a ještě by jí zbylo na jídlo na Nantucketu.

Když vzhlédla k Jaredovi, zdálo se, že pilně pracuje, buď si prohlížel nějaké dokumenty, nebo psal zprávy na mobilu. V jednu chvíli řekl: „Moje žena Alix vás pozdravuje a píše, že už se těší, až se s vámi seznámí.“

„Já taky,“ odpověděla Hallie a uvažovala, jaká je asi jeho žena. Jared byl slavný, a tak se nejspíš oženil s nějakou elegantní blondýnou, která utrácí všechny jeho peníze za to, aby byla stále krásná.

Při obědě – dokonale upečeném kuřeti a salátu, které jim naservírovala mladá stevardka – se Jareda zeptala, komu patří letadlo, v němž se nacházejí. Když odpověděl „Jamieho rodině“, Hallie přikývla. Vypadalo to, že je její pacient nějaké bohaté děcko. Jezdil si lyžovat, nejspíš na nějaká exotická místa, a přetrhl si vazy v koleně. Protože si jeho rodina mohla dovolit cokoliv na světě, dostal svoji vlastní soukromou terapeutku. Jared jí prozradil, že jeho rodina dokonce zřídila pro rehabilitace soukromou tělocvičnu. Očividně pro něho nebylo nic dost dobré!

„Jaký ten člověk je?“ zeptala se. „Myslím osobně.“

Jared pokrčil rameny. „Je to můj vzdálený bratranec, ale moc ho neznám. Všechno jsem domlouval s jeho otcem. Chlapce jsem viděl jenom z dálky. Zdá se, že se kolem něho pořád točí někdo z rodiny.“

Hallie přikývla a pomyslela si: bohatý a rozmazlený. Vždycky dostane všechno.

„Stále máme čas, abych jim zavolal,“ navrhl Jared.

„Myslím, že to zkusím, a uvidím, jak to půjde.“

Povídali si o práci fyzioterapeutky, kterou měla Hallie začít doma v malé nemocnici. Hallie řekla Jaredovi, že tam zavolá a místo odmítne. Protože na něj čekala spousta lidí, necítila se kvůli tomu provinile. Nabídl jí, že se o to může postarat jeho supervýkonná asistentka, a Hallie mu poděkovala.

„Všechno to zvládáte dobře,“ poznamenal Jared. „S obrovským nadhledem.“

Usmála se tomu komplimentu. Život strávený s nevlastní matkou a Shelly Hallie naučil, jak skrývat emoce.

Když přistáli, navzdory předstírané statečnosti začala Hallie cítit nervozitu z toho, co mělo nastat. I když ji čekalo velké dobrodružství, bylo také děsivé. Ve svých šestadvaceti letech žila celý život v jednom domě, chodila na nedalekou univerzitu a měla přijmout práci blízko svého domova. Za sebou nechávala lidi, které znala celý život – a to zahrnovalo Bradena. Připomněla si, že je jen na ní, jestli to bude natrvalo, nebo jen dočasně.

Na malém nantucketském letišti se postavila stranou a počkala, až Jared vše vyřídí. I když pro ni byl let v soukromém tryskáči ohromnou událostí, na ostrově to zřejmě nebylo nic neobvyklého. V tutéž dobu vlastně dorazila také další tři soukromá letadla a Jaredův a Halliin let musel počkat na povolení k přistání. Jared si povídal s cestujícími z ostatních letadel, se zřízenci, s piloty a s mužem, který vypadal jako manažer letiště. Hallie měla pocit, že zná každého člověka v dohledu. Takhle to v Bostonu rozhodně nechodilo!

Náhle se od nich Jared odvrátil a rychle přešel k Hallie. „Pojďme. Přistává letadlo s turisty.“ Zněl, jako by měla dorazit tsunami. Položil jí ruku na záda a pobídl ji z letiště do jasného slunce a čistého, slaného vzduchu Nantucketu.

Teprve když usedli do Jaredovy dodávky, Hallie to všechno došlo. Vůz byl starý a potlučený a něco na něm působilo opravdově. Svět BMW s koženými sedadly, které Jared řídil, a soukromého tryskáče jí byl příliš vzdálený, než aby dokázala rozumně uvažovat. Nyní jí však začínala docházet celá pravda. Byla na cestě do domu, který nikdy neviděla, ale který jí patřil. A bude bydlet s mladíkem, s nímž se ještě nikdy nesetkala.

Cestou z letiště do centra města Hallie obdivovala domy, jež míjeli. Skoro všechny měly fasády z neudržovaných dřevěných panelů, které nabyly krásné šedavé barvy. Téměř jako by cestovala zpátky v čase do dob, kdy byl Nantucket známý lovem velryb. Nepřekvapilo by ji, kdyby zahlédla muže ve vysokých holínkách s harpunami přes ramena.

Jared ujížděl po děsivě úzké uličce a zastavil před malým dvoupodlažním domkem s pěknými modrými dveřmi. Před ním se po mřížce z latěk plazila růžová poupátka a bujné zelené keře. „To je ono?“

„Ano,“ potvrdil Jared a otevřel jí dveře dodávky. „Líbí se vám?“

„Je jako z pohádky.“

Jared pokrčil rameny. „Střecha je v dobrém stavu a nechal jsem opravit okna. Později bych rád zkontroloval, jestli nejsou popraskané základové zdi.“

Hallie se na něho usmála. „Mluvíte jako architekt.“

Otevřel jí hlavní dveře. „Myslíte si, že jsem hrozný? Počkejte, až se seznámíte s mou ženou.“

Vstoupila do malé chodby se schodištěm a už nic neřekla. Dům byl nádherný! Dýchalo z něho stáří a vzpomínky a pohodlí, které nikdy předtím nezažila. „Tohle je moje?“ zašeptala.

„To je.“ Potěšila ho její reakce. „Co kdybyste se tu porozhlédla, než najdu Jamieho?“

Hallie s vytřeštěnýma očima jen přikývla na souhlas. Prošla dveřmi vpravo a vystoupala po schodech. Nahoře bylo malé odpočívadlo s otevřenými dveřmi po obou stranách, oboje vedly do rozlehlých vybavených ložnic s vlastními koupelnami. Za nimi byl malý obývák s obrovským oknem vyhlížejícím za dům.

Protože dům patřil celoživotnímu starému mládenci, překvapilo ji, že působil útulně až do nejmenších detailů. Na tapetách byly krásné kytičky a starožitné postele byly povlečené v záplavě modré a zelené s načechranými polštáři. Okenní sedátko bylo potažené světle růžovým a broskvovým polstrováním a záclony stažené střapci.

Přistoupila k oknu, vyhlédla do zahrady – a zalapala po dechu. Před domem moc místa nezbývalo, a tak ji šokovalo to, co uviděla vzadu. Pohledem přeletěla obrovský čtvercový prostor se stromy po obou stranách formujících tvar T. Stromy byly obrovské a staré a rozeznala také záhonky květin. Záhonky byly prázdné a Hallie zatoužila pustit se do nich. Z ničeho nic ji napadlo, že když tu nejsou Shelly ani její matka, téhle zahradě nehrozí, že se po ní někdo projede buldozerem.

Uvažovala, kde najde tělocvičnu, o níž mluvil Jared. Vytáhla okno nahoru a vyhlédla kolem vysokého plotu, který obklopoval celou zahradu.

Když zaslechla hlasy, poodstoupila od okna. Kráčeli tam dva lidé. Menší starší žena a muž o berlích – a byl natolik blízko, aby poznala, že je velice pohledný. Ne jako nějaký model z časopisu, ale jako muž, který se na vás otočí a usměje a vám se podlomí kolena. Měl husté černé vlasy, silnou čelist mu pokrývalo strniště a rty byly tak jemné, až se z toho Hallie zatočila hlava.

Když se ten muž usmál na malou šedovlasou ženu, Hallie uviděla kolem jeho očí vrásky. Odhadovala, že je mu přinejmenším třicet. Malý rozhodně nebyl, určitě měl přes sto osmdesát centimetrů, a jeho „podsaditá“ postava se skládala z devadesáti kil svalů. Na sobě měl košili s dlouhým rukávem, která nedokázala zakrýt silné svaly. Na nohách měl tepláky a pod nimi zahlédla obrysy velké dlahy.

To je ten můj pacient? pomyslela si. To ale nemůže být on! Jared o něm říkal, že je to „děcko“ a že je „malý a podsaditý“. Tenhle muž tak ovšem rozhodně nevypadal!

Hallie poodstoupila a opřela se o zeď. Říct, že je její typ, by bylo slabé slovo. Vždycky se jí líbili sportovní, svalnatí muži.

„Tohle bude problém,“ zašeptala. Její učitelé, nejdřív když se učila masáže a pak fyzioterapii, neustále opakovali důležitost profesionality. Fyzioterapeut se nikdy nesměl osobně zaplést se svým klientem. Varovali ji, že někteří s ní budou flirtovat a dobírat si ji. Při masážích a později na mnoha lekcích zjistila, že je to pravda. Bylo však snadné tyhle chlapíky odmítnout. Tolik se soustředila na práci, že jí na nic jiného nezbýval čas. Navíc ji nijak zvlášť nepřitahovali.

Jenže tenhle muž, tenhle Jamie Taggert, byl jiný. Zjistila, že se jí třesou ruce a na horním rtu se jí vytvářejí kapičky potu.

„Ovládej se!“ okřikla se a odstrčila se od zdi. Několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, pak prošla ložnicí ke schodům.

Dole byly dvoje krásné staré dveře. Jedny byly zamčené, ale druhé vedly do obývacího pokoje. Strop byl poměrně nízko, s obrovskými trámy, z nichž dýchalo stáří domu a dodávaly mu na klidu a míru. V jedné zdi uviděla široký krb a na druhé straně pěkná okna. Pohovka a dvě velká křesla působily měkce a pohodlně. Byly odsunuté na druhou stranu, aby uvolnily prostor úzkému lůžku a stolu.

Hallie se zadívala na postel a uvažovala, jak se na ni může vejít muž s takovými rameny. Visí mu snad nohy a ruce po stranách dolů? Ta představa ji skoro rozesmála.

Z náhlého impulzu přistoupila ke stolu. Byl starý a poškrábaný z mnoha let používání. Na desce bylo několik pečlivě vyskládaných knih – detektivky psané muži – a velký v kůži vázaný diář s držátkem na pero.

Hallie se posadila na malou dřevěnou židličku. Rychle se rozhlédla po prázdném pokoji, ujistila se, že je sama, a otevřela diář.

Z toho, co uviděla, zalapala po dechu. Uvnitř byly velké, lesklé fotografie Shelly. Nahoře ležel skoro profesionální snímek. Shelly vyšla právě ze sprchy a vypadala úžasně, byla namalovaná, vlasy přehozené na stranu, na dokonalých rtech svůdný úsměv. Byla to kočka.

Pod touto fotkou byla řada dalších. Shelly v autě, vlasy rozcuchané, tvář obrácenou k slunci. Vypadalo to, jako by vyšla z nějakého filmu. Na dalším snímku byla Shelly v rozepnuté červené hedvábné blůzce odhalující černou podprsenku. Vypadala, jako by byla někde na jevišti. Pak tu byla fotka, jak drží kostku mýdla u tváře. Možná nějaká reklama?

Poslední obrázek znázorňoval Shelly v bikinách. Celých sto osmdesát centimetrů, nikde ani gram tuku, dlouhé blond vlasy stažené do vysokého culíku. Každým coulem vypadala jako americká kráska. Sen každého muže.

Hallie se opřela o opěrátko, měla pocit, jako by z ní někdo vypustil duši.

Ve všem tom zmatku tohoto dlouhého dne nějak zapomněla na to, jak jí Jared říkal, že si Shelly s potenciálním klientem psala e-maily. Halliina mysl se však snažila vzpamatovat ze zprávy, že její nevlastní sestra zfalšovala pas a snažila se jí ukrást dům.

Hallie zvedla fotku v bikinách. Nikdy nechápala, jak mohou Shelly a její matka přežít na stravě z mastných hamburgerů, hranolků a kokakoly, aniž by přibraly třeba jen gram. Když jim vtrhly do života, Halliino stravování se změnilo z čerstvé zeleniny jejích prarodičů na nekonečné donáškové jídlo a začala přibírat. Na škole hrála fotbal, takže to nebylo tak zlé, ale když její otec a nevlastní matka zemřeli, Hallie musela podporovat Shelly. Neměla čas na vaření. Jen práce a nic víc. Přicházela domů pozdě v noci, a tak po všech těch burgrech a kolách měla deset kilo navíc. Když k tomu člověk přidal fakt, že měla jen něco málo přes sto šedesát centimetrů a...

Nechtěla hloubat nad fyzickým rozdílem mezi sebou a Shelly. Musela s ním žít příliš mnoho let. „Tyto dívky jsou obě vaše dcery?“ ptali se lidé jejího otce. Vysoká, štíhlá Shelly a malá, dětsky kulatá Hallie měly stejné rodiče? To není možné!

Ruby jednou na tu otázku odpověděla: „Ale Hallie je vážně chytrá.“

Hallie věděla, že to Ruby myslela dobře, stejně to však bolelo. V jejich rodině byla Hallie ta chytrá a zodpovědná, která dělala vždycky rozumné věci, zatímco Shelly byla ta hezká, která všechno zpackala a všichni jí odpustili. „Hallie, musíš Shelly pomoct,“ slýchávala snad každý den.

Hallie vstala a opatrně zasunula fotky do diáře. To má za to svoje slídění!

Vrátila židli zpátky ke stolu a přešla do kuchyně – a její krása jí pomohla vyčistit hlavu. Jejím prarodičům by se její starobylý vzhled moc líbil! Dřez byl obrovský, stejně jako plynový sporák a lednička. Uprostřed stál čtvercový stůl, který vypadal stejně staře jako dům a nacházel se před dalším krbem.

Dvoje dveře vedoucí z kuchyně byly zamčené, ale třetí se otevíraly na krásnou prosklenou verandu plnou bílých proutěných křesílek s růžovým a zeleným polstrováním. Zahlédla vyšívací rámeček s látkou a zvedla ho. Výšivka znázorňovala dva ptáčky a polovina už byla hotová. Uvažovala, jestli ji vyšíval zesnulý Henry Bell.

Když zaslechla klapnutí dveří a pak dva mužské hlasy, ztuhla na místě. Jeden patřil Jaredovi a druhý byl hluboké dunění, při kterém se Hallie zadrhl dech v hrdle.

Zatraceně! pomyslela si. Tenhle chlap čeká Shelly a bude hodně zklamaný. Trochu jí ho bylo líto.

„Hallie?“ zavolal Jared. „Jsi tu?“

S vypjatými rameny se vrátila do kuchyně a uviděla ho. Bůh jí pomoz, ale zblízka vypadal ještě líp. A co bylo horší, vyzařoval jakousi energii, která ji k němu přitahovala jako nějaký silný magnet. Část jí by nejradši přeskočila tu vzdálenost mezi nimi a ztratila se v jeho velkých, silných pažích.

Léta praxe skrývání skutečných pocitů však Hallie přišpendlila na místo, ve tváři příjemný, avšak neutrální výraz.

„Tohle je –,“ začal Jared, ale Jamie mu skočil do řeči.

„Vy jste Hallie?“ zeptal se Jamie s vytřeštěnýma očima. „– vy ale nejste –“ Odmlčel se a sjel ji takovým pohledem, o němž každá žena doufá, že se na ni pohledný muž podívá. Ne tím chlípným způsobem, kdy se cítí odhalená a zranitelná, ale jako by byla krásná a moc, moc přitažlivá.

Jamie se chytil okraje dřezu, jako by potřeboval oporu, nebo se zhroutí na podlahu. „Myslel jsem, že přijede někdo jiný, ale vy... Vy jste...“ Nic víc ze sebe zřejmě dostat nedokázal. Když se opřel o skříňku, začaly mu padat berle a Jared je zachytil.

Hallie se vypjala v ramenou. Zdálo se, že je pro něho jedna ženská stejně dobrá jako druhá. Pokud tu nemohl mít božskou Shelly, nepohrdne touhle.

Hallie však prožila spoustu let, kdy se muži snažili dostat k ní, aby mohli být blízko Shelly. Jistě věděla jen to, že to musí okamžitě přestat!

Postoupila k němu, a když se usmál ještě víc, zamračila se. „Podívejte, pane Taggerte – alespoň tedy předpokládám, že jste to vy – nevím, co si o mně myslíte, ale mýlíte se. Bydlíte zde v mém domě, abych vám pomohla zotavit se, a to je všechno. Vyjádřila jsem se jasně?“

„Ano, madam,“ řekl jemně a vytřeštil oči ještě víc.

Postoupila k němu o krok, prst mu namířila na hruď. „Pokud se někdy pokusíte o cokoliv, co by bylo neprofesionální, padáte odsud. Rozumíte?“

Jamie na ni zamrkal a přikývl.

„Profesionalita!“ Poklepala mu prstem na pevnou hruď. „Dotkněte se mě a odejdete. Chápete?“

Když řekl „ano“, Hallie ucítila na tváři jeho dech. Voněl jako muž. Rychle poodstoupila, pak obešla stůl, oba muže a zastavila se u zadních dveří. Probodla Jareda pohledem. „Malé, podsadité děcko, hm?“ Vyšla ven a pevně za sebou zavřela dveře.

Jared promluvil první. „Teď jsem upadl v nemilost já. Co sis, k čertu, myslel, že ses k ní takhle choval?“ skoro zařval. „Tohle nepůjde! Kdybys věděl, čím si to děvče prošlo...“ Zíral na Jamieho. „Ta její sestra – s mojí pomocí – se jí pokusila ukrást tenhle dům.“

Jamie doskákal k židli a posadil se. „Je krásná, že?“

„Jestli myslíš tu její nevlastní sestru, tak ne, nemyslím, že je krásná. Mám-li říct pravdu, nelíbila se mi od okamžiku, kdy jsem ji uviděl. Až moc se podobá holkám, se kterými jsem se vídával.“

„Kdo je ta nevlastní sestra?“ Jamieho nechápavost se mu zračila ve tváři.

„Ta blondýna,“ dodal Jared tónem, jako by Jamie neměl žádný mozek. „Ta fotka na pasu, vzpomínáš? Ta, která se za Hallie vydávala.“

„Aha,“ řekl Jamie. „Ta. Tahle se mi líbí víc. Má krásné oči a je dobře stavěná, že jo?“

Jared zasténal. „S mládím je potíž. Chci jen vědět, že tě tu s ní můžu v klidu nechat. Je v tomhle zmatku kvůli mně a mám v plánu se o ni postarat.“

Na Jamieho tváři se neobjevil žádný úsměv. „Ptáš se mě, jestli si vezmu to, co mi nechce dát?“

Jared byl vyšší a starší než Jamie, ale mladík měl svaly jako býk. Jared se nehodlal vzdát. „Jo, přesně na to se tě ptám.“

Jamieho tvář zjemněla. „Vypadá to, že ji budeme chránit dva. Tobě se omlouvám teď a jí se za své chování omluvím později. Jen jsem neočekával... ji. Vysoké, vyzáblé blondýny mě nepřitahují, ale tahle se mi líbí.“

Jared se ušklíbl. „Půjdu domů za svou ženou. Až zase budu mluvit s Hallie, dej pozor, aby mi řekla, že se k ní chováš slušně, jinak zavolám tvému tátovi, aby přijel s náklaďákem, kterým by tě odvezl pryč.“

„Mluvíš jako skutečný Montgomery,“ poznamenal Jamie s rozesmátýma očima. „Opravdu jsi jí řekl, že jsem ještě děcko?“

„Pro mě jsi.“

Jamie se stále usmíval. „Tak jdi. Můžeš odejít. Je tu se mnou v bezpečí. Umí se o sebe postarat docela dobře sama, nemyslíš?“

Jared tušil, že kdyby tu zůstal, musel by celé hodiny poslouchat monolog o tom, co tenhle mladík cítí, což byl nepochybně chtíč. „Vrátím se za hodinu a zeptám se Hallie, jestli tu máš zůstat, nebo ne. Pokud jenom naznačí, že jsi na ni něco zkusil, stěhuješ se do mého domu.“

„Ano, pane,“ řekl Jamie s jiskřícíma očima.

2

Jakmile Hallie vyšla ven, uvědomila si, že její vztek má co do činění spíš s tím, co se jí pokusila provést nevlastní sestra, než s mladíkem, který potřeboval její pomoc. A zmizel, když jí došlo, že ji přitahuje muž, který si schovával fotky Shelly.

Před ní se rozkládal zatravněný prostor, který protínaly staré cihlové cestičky. Na obou stranách stály vysoké zdi a cosi, co vypadalo jako záhonky pro rostliny. Plevel tu nebyl, takže se o zahradu musel někdo starat, přesto však vypadala zanedbaně. Tu a tam rostlo několik neupravených keříků, ale nic víc.

Přešla na konec zdi a uviděla dlouhý, úzký proužek země ležící kolmo odsud. Také byl obehnaný zdí. Na jednom konci stála velká červená brána, ale v druhé části zahrady byla budova s altánkem porostlým po straně vínem.

Prošla po staré cihlové cestičce k malé budově. Dveře byly otevřené a uvnitř spousta lesklého nového vybavení na cvičení. Když se jí Shelly vyptávala ohledně rehabilitace zranění, jako měl Jamie, Hallie byla potěšená. S radostí připravila seznam nezbytného vybavení. V malé budově objevila Hallie všechno, co tehdy napsala. Přístroje a závaží se nacházely uprostřed a na zdech visely žebřiny a o kus dál leželo vybavení na jógu. Když přešla ke dveřím do altánku, uviděla prostor na sezení a přístavek, kde se skrýval masážní stůl, který bude potřebovat. Vinná réva nad hlavou byla krásná, světlé lístečky se začínaly rozvíjet. Masáže v altánku budou dokonalé.

Když vlevo zaslechla zakašlání, zjistila, že o sobě dává vědět její pacient.

Zastavil se na okraji altánku a ztěžka se opřel o berle. „Omlouvám se za své chování,“ řekl. „Je mi to líto.“

„A já za své,“ odpověděla. „Byl to těžký den a já si na vás zchladila žáhu. Co kdybyste si sundal oblečení, abychom mohli začít?“

Jamieho obočí vyletělo vzhůru.

Hallie se hlavou honily všechny události dnešního dne, takže jí chvíli trvalo, než jí došlo, co vlastně řekla. „Myslela jsem s masáží. S prací na vašem koleně.“ Cítila, že se červená.

„Zatraceně!“ prohlásil s takovou náruživostí, že se Hallie musela rozesmát a on s ní.

Svlékat se ale nezačal. Místo toho došel k židli a ztěžka se na ni posadil. „Tak je to lepší.“ Usmál se na ni, když se usadila na druhé židli. „Rád bych začal znovu. Já jsem James, všichni mi říkají Jamie.“ Natáhl k ní ruku přes malý stolek, který je odděloval.

„Mé jméno je Hyacinth, ale díky bohu mi říkají Hallie.“ Když mu potřásla rukou, jeho oči jako by jí nabízely pouze přátelství. Byla za to ráda.

Opřeli se na židlích a vyhlíželi do zahrady.

„Nejmenovala se Hyacinth jedna z původních majitelek tohohle domu?“ zeptal se.

„Ano. Můj otec měl o své rodině jen malou krabičku dokumentů. Nemluvil o nich, ale má matka je našla na půdě domu, v němž jsem vyrostla. Zahlédla tam jméno Hyacinth a dala mi ho.“

„A tvoje matka se jmenovala Ruby, že?“

„Ne. To byla Shellyina matka,“ prohlásila Hallie napjatě.

„Promiň,“ řekl Jamie. „Obávám se, že jsem z toho všeho trochu zmatený. Nevím, jestli ti to Jared prozradil, ale poslal jsem pár e-mailů ženě, o které jsem si myslel, že jsi ty. Tvrdila, že její matka se jmenovala Ruby a že zemřela, když Hallie – nebo zřejmě Shelly – byly čtyři.“

„Část toho je pravda. Má matka zemřela, když mi byly čtyři roky, ale jmenovala se Lauren.“

„Moje biologická matka zemřela, když jsem byl ještě malý,“ prozradil Jamie tiše.

To máme společné, pomyslela si Hallie, ale nahlas nic neřekla. Na pár minut se mezi nimi rozhostilo napjaté ticho. Společná tragédie není moc dobrý základ pro veselou konverzaci, pomyslela si a chtěla změnit téma. „Kam ta brána na konci vlastně vede?“

„Nemám tušení. Přijel jsem sem včera v noci a ráno jsem dlouho spal. Když jsem vstal, trochu jsem se tu porozhlédl, pak jsem zašel sem prohlédnout si tělocvičnu. Právě jsem se vracel, když mě našel Jared.“

„Zahlédla jsem tě tu s nějakou starší ženou. Vypadali jste jako přátelé.“

„To byla Edith a právě jsme se setkali. Bydlí v penzionu vedle, takže ta brána nejspíš vede tam. Její syn a snacha to tam vedou, ale myslím, že je často navštěvuje.“

„Možná se přátelila s panem Bellem a teď jí chybí.“

„Možná, nic takového ale neříkala. Pověz mi, co přesně ti tvoje nevlastní sestra provedla?“

„To ne,“ zavrtěla Hallie hlavou. „Radši bych se o tom nezmiňovala. Opravdu bych se ráda podívala na tvoje koleno. A podle toho, jak držíš ramena, myslím, že jsi hodně napjatý. Chci, aby sis lehl na stůl a dovolil mi podívat se na tvoje tělo.“

„Ačkoliv to zní lákavě, mám hlad a ty určitě taky. Dal ti Montgomery něco k jídlu?“

„Jedli jsme v letadle.“ Hallie ho pozorovala, jak toporně vstává. Vypadalo to, že ho dneska na stůl nedostane. Nohu měl uvězněnou v silné dlaze, věděla, že i nejmenší pohyb kolena by mu jinak způsobil obrovskou bolest.

„Dovol mi, abych ti pomohla,“ ozvala se.

„Rád,“ odpověděl. Stál na jedné noze, než vzala berle a pomohla mu je upravit pod pažemi. Pak vyrazili zpátky k domu.

„Povykládej mi o tom svém zranění.“

„Lyžoval jsem. A choval se jako pitomec. Nic výjimečného.“ Odmlčel se. „Chvíli mi potrvá, než si vzpomenu na všechny ty věci, co jsem řekl Shelly a že ty je nevíš. Moje teta Jilly se bude tady na Nantucketu brzy vdávat a Edith mi vyprávěla, že moje rodina si zamluvila na ten týden všechny pokoje v penzionu.“ Zastavil se na cestičce. „Mám spoustu příbuzných a zaplaví tu každý kout. Jsou jich celé davy. Jako mravenci běhající po svém území.“ Zadíval se na ni. „Jestli tě to děsí, dej mi vědět hned a já je budu držet stranou.“

„Nemyslím, že by mi to vadilo, nikdy jsem však neměla velkou rodinu, tak to nevím jistě.“

„Dobře, ale až sem vtrhnou, jestli toho na tebe bude někdy moc, pověz mi to a já je vyhodím.“ Jamie se rozhlédl po zahradě. Před nimi se rozkládal obrovský dub se starou lavičkou u kmenu. „Co budeš s tímhle místem dělat?“

„Neměla jsem čas se nad tím zamyslet. Když jsem se dneska ráno vzbudila, mojí jedinou starostí bylo dodat jisté dokumenty svému šéfovi, než odjede na víkend. Byl to můj poslední úkol pro něho. Příští týden jsem měla začít novou práci. Každopádně, když jsem ty papíry nenašla v tašce, musela jsem se pro ně vrátit domů. O pár minut později jsem se dozvěděla, že mám dům na Nantucketu, a chvíli nato už jsem seděla v soukromém tryskáči.“ Vzhlédla k němu. „Který nejspíš patří tvé rodině.“

„To je fakt,“ potvrdil, „ale ne mně. Táta věří, že děti by si měly všechno platit samy.“

Hallie věděla, že chtěl vypadat jako obyčejný člověk, ale ne mnoho lidí má vlastní soukromou fyzioterapeutku. A podle toho, jak zdravě vypadal, mu mohl pomoct skoro kdokoliv. Jeho zranění nebylo nijak neobvyklé a rozhodně ho neohrožovalo na životě. Neviděla žádný důvod, proč ho někam zavřít s fyzioterapeutkou. Mohl zůstat doma se svojí rodinou a dojíždět na hodinová sezení pětkrát týdně a vedlo by se mu dobře. „Proč tu jsi?“ zeptala se. „S tím kolenem můžeš cvičit kdekoliv. Nemusíš –“

„Ach, podívej, Jared už si mě přišel zkontrolovat. Jestli mu nepodáš dobrou zprávu, vyhrožoval, že mě vyhodí.“

„Zkusím mu říct, aby tě zvedl na masážní lehátko,“ prohlásila Hallie a vykročila pozdravit se s Jaredem a ujistit ho, že Jamie Taggert je dokonalý gentleman.

Jared poslouchal, probodl Jamieho varovným pohledem – ten se na něho na oplátku usmál – a pak odešel. Společně tedy vykročili do kuchyně.

Hallie otevřela ledničku a nakoukla dovnitř. Byla plná krabiček s jídlem, všechny byly pečlivě označené. Ovoce a zeleninové saláty byly uložené dole a mrazák byl taky narvaný. „Kdo to připravil?“

„Moje matka sem někoho poslala, aby ledničku doplnil.“

„Myslela jsem, že tvoje matka je... pryč.“

„Tedy nevlastní matka,“ opravil se. „Ale vždycky mi byla matkou, takže...“ Odmlčel se, uviděl v jejích očích opatrnost. Zavedl ji ke starému kuchyňskému stolu. „Dneska už jsi udělala dost, takže se posaď a já nám ohřeju nějaké jídlo.“

„Ale tohle je –“

„Tvůj dům a ty jsi šéfová? Zítra si můžeš přivlastnit všechnu moc, ale dneska večer se o tebe postarám. Co máš ráda?“

„Očividně cokoliv.“ Narážela na nadbytečná kila, která měla. Měla v plánu, že jakmile bude v nové práci, začne s pravidelným cvičením.

„Očividné je, že každý gram máš na těch správných místech.“ Podíval se na ni s tak vřelým pohledem, že se Hallie téměř začervenala. „Promiň, prosím, neříkej to na mě Jaredovi.“

Hallie pátrala po jiném tématu konverzace. „Jared mi prozradil, že tvoje matka je spisovatelka detektivek Cale Andersonová.“

„To je. S mým ovdovělým otcem se vzali, když jsme byli s bratrem Toddem ještě děti.“ Jamie to s berlemi neměl moc snadné, ale podařilo se mu dostat krabičky z lednice a odnést je na linku u dřezu. Tahle žena se mu začínala líbit. Ano, hodně ho přitahovala fyzicky, ale šlo ještě o víc. Kolik lidí nečekaně zdědí nějaký dům, a přesto se věnuje pacientovi? Měl dojem, že si ještě ani neprohlédla všechny místnosti. Místo toho měla zřejmě na mysli jeho blaho.

„Jaké to bylo, vyrůstat s někým tak slavným?“

Jamie se usmál. „Mamce na slávě nikdy moc nezáleželo. Píše, protože to má ráda. Když jsme byli malí, s bratrem jsme jí přehrávali scény z jejích knížek, aby zjistila, jestli jsou reálné. Todd a já jsme z toho nikdy nic nedělali až do jednoho dne, když jsme byli ve třetí třídě a ztratily se nějaké sladkosti. Z legrace jsme zřídili z jedné třídy výslechovou místnost a začali klást otázky. Skončilo to tím, že tři děti brečely v kanceláři ředitele. A později malá Chrissy McNamarová vylezla na hromadu knih a rozbila mi nos.“

„Děláš si legraci!“

„Nedělám. Byl jsem do ní zamilovaný, dokud jsem nešel na střední školu.“

Hallie se usmála. „Do kolika potíží ses dostal?“

„Když se všechno uklidnilo, všichni se shodli na tom, že to byla mamčina chyba. Táta byl na ni naštvaný celých čtyřiadvacet hodin. To byl nejspíš rekord.“

„Takže jste si museli přestat hrát na policajty?“

„Vůbec ne,“ prohlásil Jamie. „Todd a já jsme se jen naučili, že máme držet jazyk za zuby.“

Hallie se rozesmála. „Už to chápu. Musí s ní být legrace.“

„To je. Táta je přísný, ale mamka věří, že dětství musí být zábava, a tak to taky vypadalo.“

„To muselo být fajn,“ povzdechla si Hallie.

Jamie před ni položil talíř s krájeným rostbífem a zeleninový salát. „A co ty? Jaké jsi měla dětství?“

„Můj táta prodával farmaceutika a neustále cestoval. Když mi umřela máma, nastěhovali se k nám její rodiče a táta cestoval ještě víc.“

„To je mi líto,“ řekl Jamie. „Musel ti hodně chybět.“

„Ne, vlastně ani ne. Mí prarodiče byli úžasní. Měli jsme obrovský dvorek za domem a děda s babičkou byli skvělí zahradníci. Pěstovali jsme si vlastní zeleninu a většinu ovoce. Já –“ Zarazila se, očividně v rozpacích.

„Co?“ Položil svůj talíř na stůl a posadil se proti ní.

„Byla jsem středem jejich životů. Co jsem udělala, koho jsem měla a neměla ráda, hádky s kamarádkami, chlapci – chtěli slyšet o všem. Pořádala jsem noční večírky s kámoškami a velké narozeninové oslavy. A když se vrátil domů táta, chovali jsme se k němu jak k návštěvě královského člena. Byli jsme nadšení, že přijel, a úlevně jsme si vydechli, když zase odjel.“ Odmlčela se. „Myslím, že jsem asi byla to nejšťastnější dítě na světě. Pak se ale rok po otcově svatbě s Ruby odstěhovali na Floridu.“

„Vídáváš je teď často?“

„Zemřeli ještě před mým otcem, oba během jediného měsíce. Pořád mi chybí.“ Hodila si do úst zelenou fazolku. „Tohle je dobré. Kde to tvoje mamka sehnala?“

„Nikdy nevaří, ale umí najít místa, kde se dá koupit skvělé jídlo. Kdy se objevila tvoje nevlastní sestra?“

Hallie mávla vidličkou. „To bylo později. Táta se s Ruby oženil, když mi bylo jedenáct, a ta se se svou dcerou nastěhovala do našeho domu. Hned zítra ráno začneme s léčbou.“

„Dobře,“ souhlasil Jamie. Poznal, že nechce mluvit o svém životě po příchodu nevlastní matky. „Co přesně se mnou chceš provádět?“

„Nejdřív si musím prohlédnout to zranění.“ Tričko, které měl na sobě, bylo dostatečně velké, aby se pod něj schoval, ale svaly zakrýt nedokázalo. „Vypadáš, že víš, jak zvednout činku.“

„Hm, jo. Za to může táta a brácha. Když byli mladší, soutěžili, kdo zvedne větší závaží.“

„Soutěžil jsi s nimi?“

„Nikdy jsem neměl čas,“ prohlásil.

„Co jsi dělal?“ Viděla, že se mu výraz tváře změnil, jako by jí chtěl něco říct, ale rozhodl se mlčet.

„Dáš si cheesecake?“ Jamie snědl tři porce od všeho.

Hallie odvrátila pohled, aby skryla svůj výraz. Bohaté děcko, pomyslela si. Nechce jí prozradit, že trávil veškerý čas lyžováním a dalšími radovánkami. Tak ať, pomyslela si. Nebude ho nutit, aby jí říkal to, co nechce.

Odsunula skoro prázdný talíř a vstala. „Jsem unavená, půjdu do svého pokoje. Nevadí to?“

„Jsem v pohodě. Přísahám, že se dokážu vykoupat a obléknout sám.“

V hlase se mu odráželo trochu napětí, ale nevšímala si ho. Byla příliš utahaná, než aby uvažovala, co ho trápí. Sáhla pro talíř, aby ho odnesla ke dřezu, ale vzal jí ho z ruky.

„Já to uklidím, uvidíme se zítra.“

„A já se podívám na tvoji nohu.“ Položila si ruku na ústa a zívla. „Hmmm. Promiň. Ahoj ráno.“ Dům pro ni byl tak nový, že musela přemýšlet, kde jsou schody. Musí projít obývákem a kolem Jamieho úzké postele, aby se dostala k hlavnímu schodišti.

Nahoře se rozhlédla vpravo a vlevo. Každé dveře vedly do nějaké ložnice. Kéž by si jednu vybrala, když tu byla poprvé. Vešla vlevo, ale měla pocit, jako by zaslechla dva ženské hlasy říkat: „Ne.“

Vešla vpravo a ucítila pocit klidu, jako by se na ni starý dům usmíval. Jako by nějaký chór hlasů zašeptal: „Hyacinth.“ Možná by měla být vyděšená, ale dům skoro jako by ji vítal. Usmála se, pomyslela si, že se musí svléknout, dát si sprchu a vzít si z kufru noční košili. Takže by měla najít svoje zavazadlo.

Venku bylo stále světlo, ale po dni plném událostí a emocí byla unavená. Velká postel ji lákala, a tak odhodila přikrývky a odhalila dokonale bílá prostěradla. Postel byla vysoká, takže musela zvednout nohu, aby na ni vylezla. Říkala si, že jenom otestuje matraci. Jsou ty polštáře pohodlné?

Položila hlavu a okamžitě usnula.

Jamie dal kuchyň do pořádku a právě se posadil na židli u svého stolu, když mu zazvonil mobil.

„Snažil jsem se ti dovolat celý den!“ ozval se jeho bratr. „Nemůžeš ten zatracený mobil nosit s sebou?“

„Přijel jsem sem, abych měl klid,“ namítl Jamie, bratrův vztek ho nevyvedl z rovnováhy.

„Od nich, ale ne ode mě,“ řekl Todd, a když Jamie mlčel, pokračoval. „Tak dobře, jak chceš. Tak jaká je? Jiná než příliš krásná, aby to byla pravda?“

„Není to to děvče, které jsi viděl na fotkách,“ prozradil Jamie. „Ta blondýna je její nevlastní sestra. Jared mi neřekl detaily, ale snažila se ji podvést a ukrást jí dům.“

„To je nezákonné,“ prohlásil Todd přísným hlasem.

„Jo, detektive, to je. Co kdybys zajel do Bostonu a zjistil celou pravdu?“

„Teď nemůžu. Snažím se vyřešit řadu ozbrojených loupeží a možná případ zabití. Chci vědět, jak se máš ty.“

„Dobře.“

„Neříkej mi ty nesmysly! Jak se máš?!“

Jamie se nadechl. „Fajn. Pořád se mi nelíbí, jak jsi mě sem dostal, ale... je to v pohodě.“

„Hm,“ zabručel Todd.

„Co to, k čertu, znamená?“

„To znamená, že Jared zavolal tetě Jilly, která zavolala mamce, která zavolala mě. Vypadá to, že jsi ze sebe před svou fyzioterapeutkou udělal pitomce.“

Jamie obrátil oči v sloup. „A to jsem si myslel, že jsem se své rodiny zbavil. Jo, když jsem ji uviděl poprvé, měl jsem svoji slabou chvilku. Je pěkná a dobře stavěná a... Já nevím. Něco se mi na ní líbí. Je chytrá a – Přestaň se smát!“

„Nesměju se,“ namítl Todd. „No, možná trochu, ale ne tak, jak si myslíš. Já –“

Jamie ho přerušil. „Zítra chce začít s mojí nohou.“

Todd ztlumil hlas. „Kolik jí toho chceš říct?“

„Co nejmíň to půjde. Myslí si, že jsem nějaký bohatý playboy. Nejspíš věří, že si lítám po světě z jedné zábavy na druhou.“

„A ty ji při tom necháš, že jo?“

„Já ji v tom ještě podpořím,“ prohlásil Jamie. „Bude úleva nemuset se potýkat s lítostí. Musím končit. Chci jít spát.“

„Vezmi si prášky,“ nařídil Todd.

„Nezapomenu. Udělej mi laskavost, jo? Zavolej mamce a pověz jí, ať si dá na pár dní pohov. Řekni jí, že už jsem dospělý a umím se najíst sám. Bojím se, že sem bude z helikoptéry spouštět košíky s potravinami.“

„Máš tedy v plánu vyjít z domu, abys nakoupil?“ V Toddově hlase se ozvala naděje.

„Ještě ne!“ vyštěkl Jamie. „A přestaň s tím! Rozumíš?!“

„Slyším tě,“ řekl Todd tiše. „Tak jdi do postele a já se postarám o mamku. A Jamie... Já, ehm...“

„Jo, já taky,“ řekl a pak zavěsil.

Hallie se probudila z ničeho nic. V puse měla sucho a měla takový ten nepříjemný pocit, že spala v oblečení.

Rozsvítila lampičku na nočním stolku a podívala se na hodinky. Bylo po druhé hodině ráno. Vstala, přešla do koupelny a vypláchla si ústa. Ráno okamžitě najde svoje zavazadla a vybalí je.

Cestou k posteli zaslechla cosi jako zasténání. „Hm, skvěle,“ zamumlala. „Další důkaz, že jsem zdědila dům, ve kterém straší. Možná bych ho měla dát Shelly. Zajímalo by mě, jak by se vypořádali s ní!“

Se zívnutím si začala rozepínat džíny, aby v nich nemusela strávit zbytek noci. Ale pak ten zvuk zaslechla znovu, tentokrát hlasitěji.

To je on, napadlo ji a rozběhla se ke schodům. Než se dostala do jeho pokoje, slyšela, že vydává zvuky, jako by se snažil před někým utéct. Na stole svítilo malé světýlko, které se používá pro děti, a před ním byla oranžová plastová lahvička s léky. Už od doby, co uměla číst, pomáhala otci s léčivy, která prodával. Na střední škole už si četla brožurky o nejnovějších farmaceutikách a vyprávěla o nich tátovi, aby je mohl prodávat.

Když si Hallie přečetla předpis, věděla, že jsou to hodně silné prášky na spaní. Stačilo, aby si vzal dvě pilulky, a neprobudil by ho ani traktor, kdyby přes něho přejel.

Zadívala se na Jamieho na posteli. Házel hlavou ze strany na stranu a tělo se mu začínalo hýbat. Postel byla úzká a on byl veliký. Stačilo málo a spadne na podlahu. I když měl nohu v dlaze, tvrdý náraz by ho mohl zranit ještě víc.

Přistoupila k jeho hlavě a začala mu masírovat spánky. „Pssst. Jen klid. Všechno je v pořádku,“ konejšila ho tiše.

Trochu se upokojil, ale v okamžiku, kdy ruce odtáhla, začal se na posteli obracet.

„Ne, ne,“ řekla. „Nedělej to.“

Když se dál hýbal, přistoupila ke straně a pokusila se ho udržet na posteli. Musela se pevně zapřít nohama do podlahy a zatlačit mu do hrudi oběma rukama. Pomohlo to, takže z postele nespadl. Překulil se na záda a chvíli byl v klidu, takže Hallie vykročila ke dveřím.

Když však vykřikl, rozběhla se k němu. Celé tělo se mu třáslo, jakoby hrůzou, a zvedl paže, jako by se po někom natahoval.

„Jsem tu,“ řekla Hallie. „Jsi v bezpečí.“ Když se k němu naklonila, objal ji a stáhl ji na sebe, pevně si ji k sobě přitiskl.

Byla to nepříjemná pozice, která Hallie skoro zlomila napůl. Věděla, že nemá takovou sílu, aby se z jeho sevření vymanila, a pochybovala, že ho dokáže probudit a přimět ho, aby ji pustil. Ať už se mu zdála jakákoliv noční můra, potřeboval uklidnit.

Nebylo snadné natáhnout se na malém lůžku vedle něho, ale jakmile se jí to podařilo, otočil se na bok a přitáhl ji k sobě. Přitiskl si ji k tělu, jako by tam vždycky patřila, a okamžitě se upokojil.

„Takže teď jsem tvůj medvídek?“ zeptala se s tváří proti jeho hrudi.

Přes všechen sarkasmus však bylo příjemné, když ji někdo objímal, ačkoliv ten muž hluboce spal.

Cítila, že sama usíná, ale v tu chvíli se jí v hlavě začaly přehrávat události toho dne. Smlouva, kterou Shelly podepsala, a pas, který zfalšovala, bolely víc, než si byla ochotná připustit. Před týdnem Shelly požádala Hallie, aby se zastavila v papírnictví a koupila jí lepidlo a nové nůžky. „Musí stříhat přesně,“ prohlásila tehdy Shelly. „Aby to nebylo na okrajích vidět.“ Zdálo se, že Hallie pomohla nevlastní sestře, aby ji podvedla.

Když ji Jamie políbil na temeno, Hallie začala plakat. Možná že spal, ale zřejmě vycítil, že žena, kterou objímá, potřebuje pomoct. Tělo se mu přestalo cukat a ležel klidně a uvolněně. Skoro jako by čekal, až mu poví, co se stalo.

„To jsem si nezasloužila,“ zašeptala Hallie. „Nikdy jsem Shelly neprovedla nic špatného. Ona a její matka mi převrátily život vzhůru nohama, ale já to ustála. Když táta a Ruby zemřeli, neměla jsem čas truchlit. Musela jsem se postarat o Shelly. Nevím, jak jsem to zvládla, ale podařilo se mi to. Tak proč se mě pokusila okrást?“

Hallie k němu vzhlédla a zjistila, že má oči stále zavřené, a tak zase sklonila hlavu. „Kdybych se o tomhle domě dozvěděla, možná bych jí dala ten v Bostonu. O to jí přece šlo. Tvrdila, že není fér, že mám dva domy a ona žádný. Nevím, co bych udělala, ale aspoň bych chtěla mít možnost se rozhodnout.“

Slzy slábly, i když bolest ne. „Nevím, co mám udělat teď, jak z hlediska zákona, tak etiky. Měla bych Shelly odměnit a dát jí dům? Jenže vím, že jí by to nestačilo.“ Vzhlédla k němu.

V místnosti byl dostatek světla, aby rozeznala jeho spící tvář. Vypadal tak sladce, tak klidně. Ale pak sebou z ničeho nic začal opět házet. Viděla, jak se mu hýbou oční víčka, jako by začínala další noční můra.

„Ach, ne, to ne!“ vyjekla. „Jestli sebou začneš zase házet, rozmačkáš mě. Buď v klidu! Jsi v bezpečí.“

Jamie se však hýbat nepřestal, a když jí přehodil velkou nohu přes bok, tvrdě do něj zatlačila, aby se zpod něho vymanila, a pak vstala. Když k němu sklopila pohled, zjistila, že se blíží další záchvat.

Sklonila se a položila mu ruce na obě strany hlavy. „Jsi v bezpečí! Slyšíš mě? Žádní démoni tě nepronásledují.“ Jeho tvář byla tak blízko, rty jen pár centimetrů od jejích, že nedokázala odolat a políbila ho. Nebyl to polibek z vášně, ale na uklidněnou. Polibek plný přátelství a pochopení. Dva lidé mají problémy a sdílí je.

Polibek chvíli trval, jako by jeden od druhého získávali sílu a ujištění. Opravdu a hluboce potřebovali jeden druhého.

Když se Hallie odtáhla a podívala se na něho, Jamieho tvář byla klidnější, uvolněnější. Pustila ho, aby se znovu položil do polštáře, až nakonec zase upadl do klidného spánku.

Chvíli ho ještě pozorovala, pak se obrátila ke schodům. Dostala se však jen k pohovce na konci pokoje. Co když bude mít další noční můru? Mohl by spadnout z postele a poškodit si zraněné koleno.

Zadívala se na starý gauč a povzdechla si. Nahoře byla postel s čistým povlečením a pohodlnou dekou. Na pohovce nebylo nic kromě malého polštářku.

Zaváhala, ale s povzdechem se natáhla na gauč. Pokud bude Jamie znovu neklidný, uslyší ho a bude mu moct zabránit, aby spadl.

Uklidním ho polibky na dobrou noc, pomyslela si a usmála se, než se ponořila do spánku. I když byl gauč nepohodlný, cítila se lépe, že není v tom podivném domě sama.

3

„Takže ses rozhodla konečně vstát, že?“ zeptal se Jamie, když Hallie vešla do tělocvičny.

Dobíral si ji, ale jeho slova naznačovala, že ji považuje za člověka, který si ráno rád pospí. Lákalo ji povědět mu pravdu o tom, jak s ním včera v noci zápasila. V pět hodin se vzbudila na gauči, tělo ztuhlé, zuby jí drkotaly zimou, a tak se vrátila nahoru do své ložnice. Doklopýtala do postele a zhroutila se na ni, aby se probudila o několik hodin později, dala si sprchu, umyla si vlasy a teprve pak sešla dolů. Na kuchyňském stole ji čekala úžasná snídaně z vařených vajíček, kousků meruněk, klobásek s kousky jablka uvnitř a dalšího ovoce. Musel ji připravit Jamie, protože černý čaj v krásné keramické konvičce byl stále horký.

Hallie mu však o včerejší noci nic neprozradila. Použít polibky, aby ho vytrhla z noční můry, nebylo zrovna profesionální chování. „Díky za snídani,“ prohlásila. Seděl obkročmo na lavičce a posiloval horní část těla. Vytřeštila oči, když uviděla, jaké používá závaží.

Než promluvil, dokončil sadu, pak zvedl ručník a utřel si tvář. Tričko měl nasáklé potem. „Vyřídím mamce, že jí děkuješ.“

„Chci si prohlédnout tvoji nohu.“

„Dneska je v pohodě. Není třeba po ní pokukovat.“ Usmál se na ni s takovým příslibem, po němž si byla jistá, že by spousta žen ztratila odhodlání.

Hallie mu úsměv oplatila s tím nejmilejším výrazem, který dokázala vykouzlit. „Máš s sebou mobil?“

„Jasně. Chceš si zkontrolovat e-maily?“

„Ne. Chci zavolat Jaredovi a říct mu, že mi nedovolíš, abych se o tebe postarala.“

Po chvilce zaváhání se Jamie rozesmál. „Dobře, vyhrála jsi. Ale jenom tu nohu.“

Netušila, co tím myslí, vyšla však ven pro masážní lehátko a připravila ho. Když Jamie vyklopýtal o berlích za ní, stále měl na sobě propocené oblečení.

„Všechno sundat,“ oznámila a začala si mazat ruce a paže mandlovým olejem. „Jestli se stydíš, můžeš si nechat spodní prádlo. Přikryju tě.“

Mračil se na ni, jako by se snažil rozhodnout, co má udělat.

Věděla, že lidé jsou různě stydliví. Někteří si rychle svlékli všechno, co měli na sobě, zatímco byla stále v místnosti. Jiní by si ani nezuli boty bez absolutního soukromí. Vypadalo to, že Jamie je ten druhý typ. Omluvila se a na pár minut zašla dál do tělocvičny.

Když se vrátila, Jamie ležel na lehátku, ale byl svlečený jen částečně. Stále měl na sobě zpocené tričko, ale aspoň si sundal pravou stranu kalhot. Kromě dlahy byl od pasu dolů nahý. Levá noha a horní polovina těla však byly schované pod oblečením. „Takhle jsem to nemyslela,“ namítla. „Musíš –“

Nenechal ji domluvit. „Lepší už to nebude,“ oznámil tónem, který u něho ještě neslyšela. Obvykle mluvil škádlivě, jako by se měl každou chvíli rozesmát, ale nyní vypadal, že jí dává jasně na srozuměnou, že víc z něho nedostane – a pokud se bude snažit, odejde.

Rozhodně netoužila po tom, aby rozzlobila zraněného klienta. „Takhle to stačí,“ prohlásila veselým hlasem. „Lehneš si na záda?“

Opíral se o ruce, paže ztuhle za sebou. „Takhle mi to vyhovuje.“ Stále stejný tón.

S úsměvem mu začala rozvazovat velkou dlahu. „Hlavně se nehýbej. Chci se podívat, jak se ti zranění hojí, a taky ti udělám jemnou masáž. Dobře?“

Neodpověděl a jeho tvář se stáhla do hlubokého zachmuření.

Koleno měl velmi nateklé, ale co bylo horší, všechny obrovské svaly na noze jako by měl svázané do uzlíků. Hallie už dávno zjistila, že tělo často prozradí o člověku víc, než je vidět zvenčí. Vypadalo to, že za Jamieho uvolněnými způsoby se skrývá spousta stresu.

„Prošel jsem?“ V hlase se mu ozývalo ostří, jako by ji vyzýval k boji.

Dál se usmívala. „To nemůžu říct, dokud si tě neosahám.“ Zvedla lahvičku oleje. Svalnatá noha napovídala, že bude muset přitlačit.

„Viděla jsi moji nohu, tak to stačí,“ prohlásil. „Trochu se protáhnu a bude hotovo.“ Začal slézat z lehátka.

Položila mu ruku na hruď. „Pohni s tou nohou bez dlahy a já opravdu zavolám...“ Přimhouřila oči. „Zavolám tvé matce.“

Jamie několikrát zamrkal, pak mračení přestalo a on se upřímně usmál. „A ta to poví tátovi. Ty víš, jak chlapa vyděsit. Dobře. Jednu nohu a dost.“

„Jsi zosobněná laskavost.“

Hallie si potřela ruce olejem a pustila se do práce. Už masírovala několik kulturistů a trvalo dlouho, než se jí podařilo ty svaly povolit, ale Jamie byl ten nejhorší, jaký kdy viděla. Tělo měl tak napjaté, že jeho svaly byly pevné jako tvrdé gumové pneumatiky. Zatímco bořila prsty hlouběji a hlouběji, uvažovala, že ho to možná bolí, ale cítila, že se začíná uvolňovat, a nakonec si lehl na záda.

U kolena zjemnila, snažila se přimět krev, aby začala znovu proudit. Pak se pustila do lýtka a stehna a masírovala tak silně, jak to jen šlo.

Trvalo skoro hodinu, než měla pocit, že pro jeho nohu udělala všechno, co mohla. Znovu mu upevnila kolem kolena dlahu a přála si, aby se dostala ke zbytku těla, ale protože si nechal většinu oblečení, bylo schované. Nepohnul se, jen tiše ležel na zádech na lehátku, oči zavřené.

Váhavě přistoupila k jeho levé noze. Byla holá, takže by na ní možná mohla zapracovat. Když neprotestoval proti jejím rukám, promasírovala tlakové body na jeho noze a protáhla mu kotník. Myslela si, že usnul, ale když vklouzla rukama pod tepláky nad kotník, okamžitě se napjal, a tak se odtáhla.

Promasírovala mu také ruce. Měl krásné prsty, dlouhé a silné. Pak pokračovala na jeho hlavu. Napětí, které mu svíralo krk, bylo strašlivé. Trapézové svaly byly plné bouliček kyseliny mléčné. Zajela mu do krátkých, tmavých vlasů. Rukama mu přejela po tváři, masírovala ji, hladila. Lícní kosti, nos, rty. Konečky prstů se dotýkala každé části.

Neustále si vybavovala polibek z dnešní noci. Podle toho, jak ji pozdravil, si na nic z toho nevzpomínal.

Měl neuvěřitelně krásné tělo! Zatímco mu rukama klouzala po kůži, vzpomínala na to, jak ji držel v náruči a jak ho líbala.

Možná že si ty doteky užívala víc, než si uvědomovala, protože když mu položila ruce na ramena, začala ho hladit pod košilí po hrudi. Jamie však chytil její ruce, než se dostala ke klíčním kostem. Chvíli ji držel za zápěstí, pak ji pustil. Vypadalo to, že se nemá dotýkat částí pod oblečením.

Hallie se v rozpacích narovnala. „Promiň,“ zamumlala a poodstoupila od něj. Nedaleko byl kohoutek s připojenou hadicí. Nejradši by se ponořila do ledové vody. Nechala by hadici stříkat nad hlavou.

Jamie za ní se posadil na lehátko.

„Cítíš se líp?“ zeptala se, přinutila se k úsměvu, ale pomyslela si: Potřebuju přítele!

„Jo,“ potvrdil. „Děkuju.“ Začal slézat z lehátka, ale pak se zarazil a zadíval se na ni.

Hallie chvíli trvalo, než si uvědomila, že čeká, až odejde. Proč? Protože se bál, že by tím pohybem viděla víc z jeho nahého těla? To je ale podivín, pomyslela si a vyšla na zahradu.

Když se Jamie zase celý oblékl, přidal se k ní. Společně se procházeli a uvažovali o tom, jak asi zahrada kdysi vypadala. U velkého dubu objevili malou mosaznou destičku, která tvrdila: Na památku mých krásných dam, Hyacinth Bellové a Juliany Hartleyové. Henry Bell.

„Tvoje jmenovkyně,“ prohlásil Jamie.

Když se posadili na lavičku pod stromem, Hallie mu prozradila, co se dozvěděla: že není vůbec příbuzná s Bellovými, ale s Lelandem díky druhému manželství. „Nedává smysl, že Henry Bell odkázal dům mně.“

„Možná byl doopravdy zamilovaný do žen, které zemřely před dávnou dobou, a ty jsi nejbližší osoba, kterou našel,“ nadhodil Jamie.

„Což by znamenalo, že Henry neměl žádné vlastní příbuzné. Ale pak...“ Pokrčila rameny. „Říkám si, jestli pro ně připravil horní patro?“

Protože Jamie druhé poschodí neviděl, vrátili se do domu a vyšli do těch dvou ložnic. Zdolání schodů s berlemi pro něho nebylo jednoduché, ale zvládl to. Teprve v ložnici si Hallie vzpomněla, že svoje zavazadla zahlédla dole. Jamie trval na tom, že je vynese po strmém, úzkém schodišti, což způsobilo značné veselí. Neustále předstíral, že padá, a Hallie ho musela popostrkovat do zad.

Zatímco si vybalovala a ukládala toaletní potřeby do koupelny, Jamie se porozhlédl kolem. „Je to takové dívčí. Máš pravdu, tyhle pokoje byly určené pro ženy.“ Posadil se v její ložnici na židli potaženou látkou s modrými a růžovými kvítky a sledoval ji. „Které z nich ty ložnice patřily, co myslíš?“

Bez uvažování odpověděla: „Tahle byla Hyacinth.“

„Jak to víš?“

Ani za milion let mu nehodlala prozradit, že nějakým způsobem, možná, nejspíš, zaslechla dva ženské hlasy, jak jí radí, kterou ložnici si má vybrat. „Tahle se mi líbí víc, takže určitě patřila sestře s mým jménem.“

„To dává smysl.“ Ohlédl se přes rameno do obýváčku. „Vsadím se, že z toho okna je vidět do zahrady.“ Jako by na chvíli zapomněl na zraněné koleno. Berle nechal opřené o psací stůl a skoro přeskákal malý obývák k okennímu sedátku.

„Jestli si zraníš to koleno, tak mi bůh pomáhej, ale –“

Čekal. „Tak do toho, čím mi budeš vyhrožovat tentokrát? Už jsi použila Jareda a mou matku. Kdo je další na řadě?“

Když si sedala na druhý konec sedátka, pousmála se na něj. „Až ti příště budu masírovat hlavu, tak se nad tebe nebudu tak naklánět.“

Po krátkém pohledu na Halliino bohaté poprsí si Jamie přiložil ruku na srdce a padl zády na zeď. „Přines mi bolehlav. Můj život skončil. Už nemám pro co žít. Když si jen představím, že přijdu o tu jemnou, i když pevnou, smyslnou péči, ztrácí všechno, co mi zbylo, na lesku. Chci –“

Halliina tvář rudla každou vteřinou. Ten intimní popis už stačil! „Mohl bys přestat? Jsi můj klient, ne –“

„Jsem velice trpělivý. Budu čekat donekonečna, pokud to znamená, že bych mohl –“

„Podívej!“ vyjekla Hallie a kývla k oknu.

„Já vidím jenom tebe. Nikdo jiný než –“

„Dobře! Při masážích hlavy se k tobě budu tisknout celou hrudí! Mohl by ses teď podívat?“

S posledním pohledem na Halliina prsa vyhlédl z okna. Edith právě vycházela ze strany domu a rychle kráčela k červené bráně.

Jamie zvedl okno a vyklonil se. „Edith!“ zavolal tak hlasitě, že Hallie málem srazil. Měla dojem, že ho nejspíš slyšeli až v Bostonu.

Menší žena ho zaslechla, zastavila se a usmála se na ně. „Jamie? Jste to vy? Nemůžu se zdržet, ale Čajové dámy vám tu něco nechaly. Je s vámi Hyacinth?“

Hallie to jméno trochu překvapilo, ale pak se naklonila k Jamiemu a vystrčila hlavu z okna. „Jsem tu,“ zavolala dolů. „Ráda vás poznávám. Zůstaňte a my sejdeme dolů a dáme si něco k jídlu.“

„Děkuju, drahoušku, ale ne,“ odpověděla Edith s rukou u očí, aby si je kryla před sluncem. „Jsem úplně plná. Alespoň na pár minut.“ Z nějakého důvodu jí to tvrzení připadalo velmi zábavné. „Možná zítra. Dejte za mě Jamiemu pusu.“ Odvrátila se a pospíchala k brance.

„Dobrý nápad,“ konstatoval Jamie.

Hallie si uvědomila, že na něm prakticky leží, s tváří blízko jeho.

„Myslím, že bys měla Jamieho políbit,“ řekl tlumeným, svůdným hlasem.

Ignorovala jeho slova a přesunula se na druhou stranu sedadla. „Myslela jsem, že jsi ji zrovna poznal, ale už ti posílá pusu?“

„Co ti mám říct? Ženy mi padají k nohám.“

Přimhouřila na něho oči. „A daří se jim sundat z tebe oblečení?“

„Jen když je hodně, hodně tma.“

Hallie se smíchem vstala a vzala jeho berle. „Co tím myslela, že nám Čajové dámy něco nechaly? A kdo to je?“

„Nemám tušení. Možná pracují v penzionu.“ Když si vzal berle, choval se, jako by zapomněl, jak je má použít. „Budu potřebovat pomoct ze schodů.“

„Co když ti připomenu, že jídlo je dole, a ty se k němu nedostaneš, dokud nesejdeš ty schody?“

„Myslel jsem, že součástí práce dobré fyzioterapeutky je zajistit, aby byli pacienti nakrmení.“ Zněl vážně.

„To tedy není. Vlastně součástí té práce nejsou ani masáže.“ S úsměvem couvala ke schodišti. „Tomuto umění jsem se naučila v úplně jiných hodinách, které jsem navštěvovala, než se ze mě stala fyzioterapeutka. Díky masážím jsem zaplatila školu. Vlastně jsou –“

Odmlčela se, protože zakopla o volný okraj velkého koberce a málem spadla. Jamie však rychlostí blesku upustil berle a natáhl se po ní. Spadli společně. Tvrdě přistál na podlaze s Hallie na sobě, nohu v dlaze po jedné straně.

Hallie se praštila hlavou o jeho hruď skoro tak tvrdě jako jeho záda o podlahu. „Jamie! Jsi v pořádku?“

Ležel na koberci naprosto bez hnutí, oči zavřené.

Vzala jeho hlavu do dlaní. „Zůstaň tady.“ V hlase měla zděšení. „Zavolám záchranku.“ Začala z něho slézat, ale držel ji pevně proti sobě. „Pusť mě! Musím –“

Když jí došlo, že rozhodně není v bezvědomí, zůstala ležet tam, kde byla, horní částí těla na jeho široké hrudi. „Nech mě hádat. Při fotbale na střední ses naučil, jak složit svého protivníka.“ Uviděla na rtech záblesk úsměvu. „Co jsi byl? Celý obranný tým?“

Úsměv se rozšířil, cítila, jak se mu břicho třese smíchy.

„Pusť mě, nebo –“ Protože nedokázala vymyslet nic hrozivého, položila lokty na dvě místa na hrudi, o nichž věděla, že mu způsobí nejvíc bolesti, a zatlačila.

„Jau!“ vyjekl Jamie a vytřeštil oči.

Hallie se z něho odkulila a vyskočila na nohy. „Dokážeš vstát sám, nebo mám sehnat jeřáb?“

„Myslím, že mám zlomená záda,“ prohlásil a usmál se na ni.

„To je špatné. Asi si budu muset přinést nůžky, abych ti rozstřihla tričko a podívala se na tvoje nahá záda.“

Jamie si povzdechl, překulil se, popadl berle a vstal.

„To je zázrak,“ vydechla Hallie a vykročila ze schodů, s Jamiem v patách.

Na kuchyňském stole na ně čekala hostina s odpoledním čajem tak bohatá, že by klidně potěšila i krále Eduarda VII. Stály tam dva etažéry s třemi pěknými talíři v každém z nich, všechny plné miniaturních pochoutek – vždy po dvou z každého druhu. V jednom etažéru byly slané dobroty: malé sendviče různých tvarů, miniaturní koláčky, drobná nakládaná křepelčí vajíčka a knedlíčky tvaru malých peněženek. Druhý etažér ukrýval dezerty: koláčky, dortíky, pečivo velikosti malých penízků, drobné košíčky plné smetanového kokosového pudingu. Podle toho, jak to vypadalo, to jídlo pocházelo z celého světa.

Na stole stály i kouřící horká konvice čaje, džbánek mléka, mistička kostek cukru a roztomilé šálky a talířky. Po straně byly ještě přidané sklenky šampaňského s jahodami.

„Nádhera,“ vydechla Hallie.

„Nevím, jak ty, ale já padám hlady.“

Posadili se ke stolu a Hallie jim nalila do šálků černý čaj a přidala mléko, zatímco Jamie jim naložil talíře.

„Jak si myslíš, že sem Edith všechno dostala?“ zeptala se Hallie. Pochutnávala si právě na knedlíčku plněném zeleninou a kuřetem.

„Jeden ze zaměstnanců penzionu to sem zřejmě dovezl v jednom z těch elektrických golfových vozíků.“ Dojedl malou humrovou rolku. „To je ten nejlepší humr, jakého jsem kdy měl, a to jsem strávil spoustu času v Maine u moře. Zajímalo by mě, odkud ho vzali.“

„Tenhle sýr je úžasný.“

Jamie se usmál s plnou pusou.

„Ráda bych si trochu prohlédla Nantucket,“ zamumlala Hallie a zakousla se do košíčku chutnajícího po pomerančích. „Zkus tohle. Je to vážně dobré.“ Myslela si, že si vezme z talíře druhý košíček, ale ukousl jí polovinu z toho jejího v ruce a snědl ho.

„Fuzzy navel,“ prohlásil.

„Co to je?“

„To je drink z pomerančového a broskvového džusu a takhle to chutná. Nejspíš je to z broskvového šnapsu, a jestli jo, je to docela smrtící. Tady, zkus to znovu.“ Zakousl se do druhého košíčku a podal jí druhou polovinu.

Hallie zaváhala, ale pak v jeho očích zahlédla vyzývavý výraz. Směle se sklonila a vzala do úst košíček přímo z jeho ruky. „Mmmm. To je lahoda.“

Jamie se zeširoka usmíval. „Fuzzy se tomu říká kvůli broskvi a –“

„Navel kvůli pomeranči. Jak jsem říkala, ráda bych si prohlédla ostrov. Jared projížděl městem, takže jsem zahlédla pár hezkých obchůdků. Možná bys chtěl jít taky.“

„Ne, díky,“ řekl Jamie. „Mám dost potíží s těmihle zatracenými berlemi bez ulic a chodníků.“

Už zjistila, že polovina toho, co Jamie říká, je legrace, a tak s ním tu hru hrála. Zmínila se o plážích a jídle na písku. Ne, to nechce. Drinky při západu slunce? Ne. Projížďka na člunu? Řekl, že toho má dost se svými příbuznými Montgomeryovými. „Oni na těch zatracených věcech snad žijí. Já mám rád pevnou půdu pod nohama.“

„Tak to asi budu muset jít sama,“ konstatovala a zvedla kousek něčeho, co vypadalo jako makový dortík. Na drobný zlomek vteřiny zahlédla, jak se mu něco mihlo v očích, nějaká emoce, ale nebyla si jistá, co to je. Kdyby nebyl tak silný, zdravý mladík, myslela by si, že to byl strach. Ovšem to bylo samozřejmě směšné.

Ať už šlo o cokoliv, vmžiku to zmizelo a Jamieho pohledná tvář se zase usmívala. „Rád bych věděl, odkud Edith přišla,“ prohlásil.

„Myslíš, kde se narodila?“

„Ne. Tady. Dvakrát jsem ji zahlédl, jak vychází z boku domu. Včera, když jsem se probudil, jsem šel hledat svého bratra s úmyslem mu říct, co si myslím o tom, co mi provedl.“

„A co to bylo?“

Jamie mávl sladkou, lepkavou kuličkou rýže, než si ji vhodil do pusy. „To je na dlouhé vyprávění, ovšem jde o to, že na druhé straně tohohle domu jsou dvoje velké dveře a jsou zamčené. Myslel jsem si, že se tam brácha schovává, a tak jsem použil trochu síly, abych je zkusil otevřít, ale ani se nehnuly.“

Hallie si slízala kokos z prstů. „Dovol, abych to shrnula. Probudil ses naštvaný na svého bratra – z důvodu, který mi nechceš říct – a pokusil ses vyrazit několik mých dveří, aby ses k němu dostal? Nejspíš s úmyslem ho zavraždit?“

Jamiemu skoro zaskočil čtvereček vyrobený z mrkve a medu, ale podařilo se mu vzpamatovat a řekl: „Tak nějak.“ V očích měl smích. „Zajímalo by mě, jestli má Edith klíč a co –“

„Je uvnitř?“ dokončila za něj Hallie.

„Přesně tak. Co kdybychom se poohlédli po klíči? Ten, kdo ho najde, políbí toho druhého.“

„A co dostane ten, kdo prohraje?“ podivila se Hallie.

„Dva polibky?“

Rozesmála se. „Tak do toho, pusť se do pátrání. Já to tu sklidím a připravím, kdyby se Edith vrátila pro nádobí.“

„Já ti pomůžu,“ slíbil.

Když uklidili kuchyň, zašli k boku domu a prohlédli dveře, ale jak Jamie říkal, byly bezpečně zamčené. Chtěl znovu zkusit svou značnou sílu, aby je otevřel, Hallie ho však přesvědčila, aby to nedělal. V domě byly všechny dveře vedoucí do tajné místnosti taky zabezpečené. Začali hledat klíč, ovšem i když prošli každý šuplík, nakoukli pod každý kousek nábytku, žádné zbloudilé klíče neobjevili. Našli však papíry a dokumenty datující se do období od sedmdesátých let do dvou let zpátky.

Zatímco nosili na hromadu to, co našli, uvažovali o Henrym Bellovi. Zdálo se, že se velice zajímal o historii Nantucketu. Dvakrát vyhrál nantucketskou vědomostní soutěž typu Riskuj! V novinách bylo několik článků o něm spolu s Natem Philbrickem, který psal o Nantucketu.

Hallie a Jamie se rozhodli, že se musejí o ostrově dozvědět víc. Když však Hallie nabídla možnost průzkumu, Jamieho tvář se uzavřela. Prohlásil, že on bude výzkumník a ona bude dělat práci v terénu.

V deset už Hallie zívala, ale Jamie vypadal naprosto probuzeně, jako by ani neměl v plánu jít spát. Ráda by se ho zeptala na léky, které bral, ovšem mlčela. Místo toho mu popřála dobrou noc a vyšla nahoru do ložnice.

Možná že část její mysli zůstala na stráži, protože se přesně jako včera probudila ve dvě v noci. Chvíli jen tak ležela, zírala na hedvábnou růži na nebesích u postele a poslouchala. V domě však bylo ticho.

Zrovna se chystala znovu usnout, když zaslechla vzdálený zvuk, něco jako zasténání. Nebýt toho, co se stalo noc předtím, ani by si toho nevšimla.

Bez uvažování vyskočila z postele a seběhla tmavé schodiště. Praštila se palcem o nohu stolu, ale běžela dál k Jamiemu.

Noční světlo svítilo, ovšem tentokrát nestála na stole žádná lahvička s prášky. Jamie ležel v posteli, házel sebou ze strany na stranu a tiše sténal.

„Jsem tu,“ zašeptala a položila mu ruce po obou stranách hlavy. Trochu se uklidnil, ale nohy se mu hýbaly, dlahou udeřil o okraj postele.

S rukama stále na jeho tváři se natáhla vedle něho. Stejně jako předtím ji k sobě přitáhl. Na chvíli se upokojil, ale když sebou začal znovu házet, zvedla hlavu a políbila ho.

Tento polibek, jejich druhý, v sobě skrýval trochu víc vášně než ten první. Když Hallie ucítila, že sune svou nohu mezi jeho, odvrátila se. „Pusy na dobrou noc jsou jedna věc,“ řekla tiše, „ale žádný muchlování.“

Tento polibek ho ovšem uklidnil, a než Hallie došlo, co se děje, usnula mu v náruči.

4

Když se Hallie druhý den ráno probudila, sluneční paprsky už začaly prosvítat oknem. S Jamiem byli stulení na úzké posteli, jako by byli jedna osoba.

Odtrhnout jeho paže od těla nebyl snadný úkol. Když vstala, zjistila, že ji bolí za krkem a v kříži. Postel byla moc malá pro jednoho člověka, natož pro bývalého fotbalového hráče a pro ni.

Po špičkách vyšla schody do vlastní ložnice a dala si sprchu. Když se vrátila dolů, Jamie byl v kuchyni, vlasy měl vlhké. Jako obvykle byl od krku po kotníky oblečený. Hallie si oblékla tílko, ustřižené džíny a sandály.

„Dopoledne asi zajdu do města,“ prohlásila. Vyhýbala se jeho pohledu, protože vzpomínky na včerejší noc byly příliš jasné. Potřebovala od něho získat trochu odstup. Na druhé straně nebude prozkoumávání nového města na vlastní pěst taková legrace. „Přidáš se?“

„Ne,“ řekl pevným hlasem, jako by nechtěl, aby se ho ještě na něco vyptávala. Přejel si rukou po zátylku.

Položila před něho talíř míchaných vajíček. „Jsi v pořádku?“

„Jen... sny,“ odpověděl a zvedl hrnek s kávou.

Posadila se proti němu. „Jaké sny?“

Zaváhal, ale pak se na ni zadíval. V očích měl žhavý výraz, intenzivní. „Když to musíš vědět, byly o tobě.“

„Ach,“ vydechla Hallie a vstala, aby si dolila šálek, který už byl plný. „Rizika společné práce,“ zamumlala. Nebo spaní v jedné posteli, pomyslela si v duchu. Celkově jim nejspíš pomůže, když budou chvíli každý sám. „Pověz mi ještě jednou, kdy mají tví příbuzní přijet?“

„Nejsem si jistý dnem. Jak znám omladinu, vtrhnou sem, jakmile trajekt dorazí.“

„A kdo je ta omladina?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šťastně až navěky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.