Serafína
Dračí posel

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Rachel Hartman

Serafína – Dračí posel e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

7. kapitola

Po dvou dnech náročné jízdy stále strmějším terénem jsme konečně dojeli do vesnice Donques, která ležela na úbočí hory. Divý muž z mé zahrady, Mrňavý Tom, žil v jeskyni někde poblíž. Měřil dva a půl metru a na nohou měl místo prstů pařáty; takže určitě do vesnice nechodil. Měli jsme v plánu zůstat v místním palasho a pár dní pročesávat horu.

Když jsem hlásila svůj nezdar s Od Frederikou, zmínila jsem se o tom, že Mrňavý Tom žije někde nablízku. „Měli byste ho hledat,“ řekla Glisselda, „ale nezapomeňte, že máte být ve Fnarku v Samsamu do svátku svatého Abastera. Stihnete to, když uděláte zajížďku do Donquesu?“

„Josquin říká, že ano,“ odpověděla jsem, ale byla jsem trochu znepokojená. Zase ten svatý Abaster, jako by mě pronásledoval.

Samozřejmě neexistovala žádná záruka, že samsamské ityasáry najdeme, i když dojedeme do Fnarku včas. Kdyby měl den navíc v Donques znamenat, že toho ityasára přivezu domů, každopádně bych tam zůstala. Mrňavý Tom se mi jevil jako vrabec v hrsti.

Když jsme projeli poslední zatáčkou horské cesty, uviděli jsme donqueské vesničany všechny najednou. Muže v pěkně vyšívaných halenách a s klobouky na hlavách; ženy si vpletly do světlých vlasů stuhy a i děti byly vymydlené. Celá vesnice byla nádherná; na každé špičaté střeše se třepotaly ninyské vlajky v odstínech oranžové, zlaté a rudé a truhlíky na oknech přetékaly růžovými a žlutými květy.

Dav vesničanů kráčel za volským potahem, který jel daleko před námi, byl ozdobený barevnými stuhami a květinovými girlandami a vezl nějakou sochu obalenou jemnou tkaninou. Moy se vedle mě usmál. „To je Santi Agniesti. Naše zdejší svatá patronka. Dělá dobrý sýr.“

Vesničané kráčeli za vozem pohřebním tempem. Když uslyšeli naše koně, rozestoupili se, abychom mohli projet. Jsme součástí toho průvodu? zeptal se Abdo. Nečekal na mou odpověď, postavil se v sedle a se sebejistotou držel otěže jen jednou rukou. Usmál se na užaslé venkovany, mával hubenýma rukama a posílal jim vzdušné polibky. Udělal v sedle přemet dozadu; dav zatajil dech a pak zatleskal.

„Je to tak v pořádku?“ zeptala jsem se Moye, ale podle jeho úsměvu jsem poznala, že se mu to moc líbí.

„Moji bratranci a sestřenice tu taky někde jsou; bude se jim to líbit. Ale buď opatrný, mouši!“ křikl na něj a použil Naninu přezdívku pro Abda. „Nespadni na hlavu.“

Abdo se zatvářil jako ztělesněná nevinnost, pak se chytil vpředu sedla a zvedl nohy do stojky.

„Svatý Merdi!“ zvolal Moy a smál se. „Měl bych tě k tomu koni přivázat!“

Abdo dělal stojku na jedné ruce.

Náves byla plná lidí. Vůz se svatou Agniesti odbočil k její kapli. Růžové zdi byly pomalované ptáky, kravami a horskými květinami, ale vesničané zůstali na návsi mezi stánky s jídlem a dalším zbožím, sledovali loutkové představení. „Palasho je o kus dál po cestě, vlevo,“ zavolal Josquin, ale naše skupina se zastavila. Moy radostně vykřikl, seskočil z koně a hned ho obklopil shluk lidí, potřásali mu rukou a plácali ho po zádech. Moy vyhazoval malé děti do výšky a líbal je na čelo.

Nan popojela k místu, kde jsme s Josquinem čekali. „Sestřenice, bratranec, bratranec sekonde,“ říkala a ukazovala prstem na vesničany, jako by je počítala. „Jak vy říkáte… stryc.“

„A vy neslezete z koně a nepřivítáte se s nimi?“ zeptala jsem se.

„Já jsem vyrostla v Segoši.“ Nan povýšeně zvedla bradu. „Nechtěla jsem se stát děvečkou od krav.“

Josquin netrpělivě bubnoval prsty o sedlo, mhouřil oči proti obloze a vzdychl. „Slunce brzy zapadne. Potmě toho vašeho ityasára nenajdeme, na to vemte jed.“

Otevřela jsem ústa, abych ho uklidnila, ale Abdo mě přerušil: Fíno madamino, Mrňavý Tom je blízko. Díval se směrem na východ, natahoval krk, jako by mu to mělo pomoct vidět skrz budovy. Jeho světlo má zvláštní barvu. Je takové rozvířené.

Odškrtnuto. Říkala jsem si, jestli máme nechat Moye tady a hledat Toma s menší skupinou. Tento ityasár byl silný a šel z něj strach, ale nikdy mi nepřipadal nebezpečný.

Moy k nám kráčel davem a něco ninysky volal. Podle tónu jeho hlasu a toho, jak se Nan mračila, jsem poznala, že si ji dobírá za to, jak přehlíží své sestřenice a bratrance. „Zahrála byste na flétnu, Serafíno?“ volal už goredsky. „Představení pro mé příbuzné. Abdo a já můžeme zatancovat saltamunti.“

Váhala sem, ale Abdo už nadšeně seskakoval z koně. Ano, pojďme! To bude skvělé. Mrňavý Tom uslyší vaši flétnu a přijde za námi.

Uvědom si, že není mrňavý, řekla jsem a napadlo mě, jak se obyvatelé mé zahrady Abdovi vlastně jeví, když mu zahrada nepřipadá jako zahrada. Lidi by se mohli polekat.

Osmička dokáže každého ochránit, trval na svém, vzal Moye za ruku a vedl ho do středu návsi.

Slezla jsem z koně a hledala v sedlovém vaku flétnu. Když Josquin viděl, že to Moy myslí vážně, seskočil z koně, uhladil si kabát a obrátil se k davu, aby nás vzletnými slovy představil. Vesničané vyklidili střed návsi, něco si mezi sebou povídali a tváře jim zrůžověly vzrušením.

Moy hodil přilbu Nan, postavil se proti Abdovi a zvedl ruce. Byla to legračně nesourodá dvojice: jeden malý, druhý vysoký, hubeňour a pořízek, tmavovlasý a blonďák. Rozehrávala jsem se. Abdo poklepával nohou, přehnaně netrpělivý s mým otálením. Zhluboka jsem se nadechla, tiše nám popřála štěstí a pustila se do divokého saltamunti.

Byl to tanec pro vojáky a svalnaté zemědělce, plný atletických prvků a mužných pozic. Moy se široce zubil, boty a krunýř mu zářily, tančil s nadšením, když už ne s elegancí. Naopak Abdo tančil ladně, ale nedokázal tak přesně zaujímat jednotlivé pózy. Tvořili spolu překvapivě dobrý pár. Moy skákal a dupal, Abdo se kolem něj točil jako na obrtlíku. Obecenstvo pochvalně křičelo a pískalo.

Mrňavému Tomovi se ta hudba líbí, řekl Abdo. Už přichází.

Rozhlédla jsem se; Tomova velká chundelatá hlava by vyčnívala nad ostatními, kdyby se přiblížil.

Moy si klekl a Abdo ho přeskočil; Moy spojil dlaně, udělal Abdovi stoličku, zvedl ho do vzduchu a vyhodil do výšky. Dav řval nadšením. Moy si Abda vysadil na ramena a ten pak na jeho zvednutých dlaních udělal stojku. Osmička třískala meči o štíty, byl to nelibozvučný aplaus.

Přes všechen ten ryk jsem najednou uslyšela výkřik, při němž tuhla krev v žilách.

Přerušila jsem hru v půli tónu a polekaně se rozhlédla. Všichni na mě hleděli a já si s úlekem uvědomila, že jsem ten výkřik slyšela jen já: to Abdo vykřikl v mé mysli.

Pořád ještě dělal stojku opřený o Moyovy dlaně, ale z levého předloktí mu trčela rukojeť nože. Začal se hroutit. Moy ho chytil, chvála nebesům, dřív než mohl spadnout na zem. „Des Osho!“ štěkl Moy a Osmička hned byla u něj, všichni se zběsile rozhlíželi, kdo je ten útočník. Moy držel Abda v náručí, Abdo se zkroutil bolestí a modrou halenou prosakovala krev.

Josquin křikl: „Támhle!“ a ukázal na nějakou postavu na balkoně hostince na návsi, která se odtamtud škrábala na střechu. Ten muž měl na sobě kutnu a na hlavě tonzuru řádu svatého Abastera. Kutna mu při šplhání na střechu překážela, ale kdyby se dostal na druhou stranu, rychle bychom ho ztratili z dohledu.

Když mnich přebíhal po břidlicové střeše, vynořila se za jejím hřebenem jako měsíc v úplňku bledá rozcuchaná hlava s vousy plnými suchého listí. Za ní následovalo velké chlupaté tělo, dva a půl metru vysoké, prapodivně oblečené do haleny sešité z kusů přikrývek. Ten divous měl na nohou dračí pařáty, stříbrné šupiny mu sahaly až ke kotníkům; pařáty skřípaly o střechu, když z ní scházel k mnichovi, který úplně ztuhl a z ochromených prstů mu vypadl druhý nůž.

Mrňavý Tom mnicha popadl jako hadrovou panenku, zlomil mu vaz a odhodil ho ze střechy do davu.

Celý svět jako by na okamžik zkameněl. Pak někdo vykřikl: „Gianni Patto!“ a na návsi vypukla panika, někteří se pokoušeli mnicha oživit, někteří házeli po příšeře na střeše kamením.

Moy běžel k Josquinovi a Nan, Abda tiskl k hrudi. Ten zíral do prázdna, byl v takovém šoku, že ani neplakal. Nan strhla ninyskou vlajku, která visela na průčelí jedné krčmy, Josquin převzal Abda od Moye; společně vyndali nůž a ovázali Abdovi ránu barevnou vlajkou. Moy se vrátil k Osmičce, která na příšeru na střeše střílela šípy. Chytila jsem kapitána za paži a překřičela okolní řev: „Řekněte jim, ať přestanou střílet! To je ten, kterého hledáme!“

„Říkala jste, že je mrňavý!“ křikl Moy. Razil si cestu zpanikařeným davem ke svým vojákům.

Na druhé straně návsi Gianni Patto seskočil ze střechy na balkon. Zubil se, protože šípy Osmičky se neúčinně odrážely od jeho houževnaté kůže. Jeho hrozná ústa byla plná zlomených a zkažených zubů. Skočil z balkonu do davu, ten se rozprchl na všechny strany jako kola na rybníce. Osmička s tasenými meči teď pod Moyovým vedením divocha obstoupila. Gianni Patto neudělal žádný výhrůžný pohyb, jen zvedl ruce, zkřížil je v zápěstí, jako by žádal, aby jej spoutali. Přesně to po několika falešných výpadech Moy udělal. Gianni nekladl sebemenší odpor.

Hleděl přes náves na mě. Já hleděla na něj. Nevypadal tak, jako v mých vidinách. Tedy fyzicky ano, ale v očích se mu zračila inteligence, něco, co jsem znala, ale nedokázala pojmenovat, jakási kočičí prohnanost.

Divoch něco neartikulovaně zařval, pak zařval znovu, tentokrát to byla dvě slova, při nichž mě zamrazilo v útrobách: „Sera! Fííííí-no!“

Jak může vědět, že se tak jmenuju? zeptala jsem se Abda, ale ten neodpovídal. Polekaně jsem se po něm podívala; Nan už seděla na koni a držela bezvládného chlapce před sebou.

Josquin mě zatahal za rukáv; něco mi říkal, ale já neposlouchala. „… Abda do palasho,“ opakoval, jeho hlas zněl jako balzám na mé zběsile bušící srdce. „Baronet má toho nejlepšího lékaře. Musíme spěchat.“

Ochromeně jsem přikývla a nasedla na koně. Naše garda jela vpředu, dva vojáci nesli tělo mnicha, dva táhli Gianniho za spoutané ruce a dva ho s tasenými meči z každé strany střežili. Nan vezla Abda a kapitán Moy a já jsme skupinu uzavírali. Gianni Patto se poslušně nechal vést, jeho pařáty skřípaly o dlažební kostky návsi, ale ani na okamžik ze mě nespustil oči. Loudala jsem se co nejvíc vzadu; on šel napůl otočený, aby na mě mohl zírat.

„Škoda, že jste mi neřekla, že hledáme Gianniho Patta,“ řekl Moy a těžce vzdychl. „Mohli jsme to udělat jinak.“

„Nevěděla jsem, že ho tu znají.“

Moy si popotahoval bradku. „Nevěděl jsem, že opravdu existuje, ale v tomto kraji jím straší děti. Moje matka mi říkávala: ,Nezlob, nebo tě přivážu ke stromu a Gianni Patto tě sebere.‘ Teď si tady budou po několik generací vyprávět, jak zabil mnicha, to si pište.“

„Ale ten mnich chtěl zabít Abda,“ řekla jsem a hrdlo se mi svíralo.

Mnich z Řádu svatého Abastera. Sledoval nás už od kláštera? Věděl, co jsme zač?

Cesta do palasha byla strmá a kamenitá, klikatila se mezi balvany a zakrslými stromy. Josquin jel tryskem napřed, hnal koně do kopce. Než jsme dorazili, už stihl nařídit, aby zvedli padací mříž a učinili přípravy na náš příjezd. Dva statní kováři pomohli Gianniho hnát ke kulaté věži a sluhové odnesli mnichovo tělo do kaple. Nan odnesla Abda na ošetřovnu v ubytovně. Podkoní převzali naše koně.

Hleděla jsem do prázdna, nesoustředěná. Josquin se dotkl mé paže a řekl: „Domluvil jsem si s lordem Donquesem soukromou schůzku, protože předpokládám, že se necítíte na obvyklou…“ Podívala jsem se na něj a on se zarazil. „Ne. Samozřejmě, nejdřív Abdo. Pojďme se ujistit, že bude v pořádku.“

Spěchali jsme přes nádvoří k ubytovně. Nan nám zastoupila dveře do ošetřovny, přilbu držela pod paží, světlé pramínky vlasů se jí lepily na zpocené tváře. „Tohle nechcete vidět,“ řekla.

„Serafína se může rozhodnout sama,“ řekl Josquin. Stiskl mi rameno a tiše dodal: „Najdete mě v hlavní věži, až tady skončíte. Promluvím s lordem Donquesem sám. Nepochybuji o tom, že bude chtít vašeho divocha soudit za vraždu. Ještě pořád ho chcete vzít s sebou do Segoše?“

„Ano,“ řekla jsem. „Ten mnich přišel s úmyslem vraždit. Měl ještě druhý nůž. Gianni Patto ho zabil, aby zachránil Abdovi život – nebo možná mně.“

„Domluveno. Uvedu to jako argument.“ Josquin se vážně uklonil a odešel.

Nan mě nechala projít dovnitř. Abdo ležel na prostém slamníku na zemi; nějaká žena středního věku s šátkem na hlavě mu rozvázala obvaz a vymývala mu ránu. Voda ve škopíku byla zbarvená krví do růžova. „Je to zlé, paní doktorko?“ zeptala jsem se goredsky.

Žena se na mě podívala vážnýma očima a řekla něco ninysky. Nan překládala: „Ona není doktor. Vojenská posádka lovit medvěda. Doktor jít taky. Ona je odsud… eh…“ Nan luskla prsty, ale ne a ne najít goredské slovo.

„Porodní bába,“ zahřměl hlas za naninými zády. Dovnitř se protlačil Moy.

Setkala jsem se s Abdovým pohledem. Beze slov mě přivolal a já si vedle něj sedla na podlahu. Žena se na mě rychle podívala, ale neodehnala mě. Opatrně prohmatávala Abdovi zápěstí; zaťal zuby a zkřivil tvář. Držela jsem ho za zdravou ruku, stiskl mi bolestivě tu mou. Ošetřovatelka mluvila a Nan překládala: „Pohni prsty, hošíčku. Jeden po druhém, začni od…“ Zavrtěla palcem.

Abdo skrčil levý palec. Znovu ho skrčil.

„Teď ostatní,“ řekla Nan, ale Abdo se rozplakal. Ošetřovatelce taky zvlhly oči soucitem.

„Šlachy jsou přeťaté.“ Teď překládal Moy. „Nedokáže je spravit. Teď ti to zašije a dá ti dobrý obklad, aby nedošlo k infekci.“

Nan cosi nevrle zamumlala.

„Baronetův lékař by nemohl udělat nic jiného,“ řekl její otec zasmušile. „Možná, že hrabě Pesavolta má chirurga, který umí dát do pořádku šlachy, možná že ne. Je to jemná práce.“

„Ale on tu ruku potřebuje,“ zavrčela Nan.

Ošetřovatelka smíchala nějaké byliny s vínem a pomohla Abdovi, aby se posadil a vypil to. Když nápoj zaúčinkoval, Abdo se dostal z šoku a mátožně ke mně promluvil. Ten mnich se mě pokusil zabít. Je to náhoda, že se minul. Jsem naživu díky náhodě.

Vzala jsem ho za zdravou ruku. To je ten tvůj bůh, že? Náhoda?

Ale jakou náhodou ho na mě poslal? řekl Abdo a hlas mu vázl.

„Já nevím,“ řekla jsem. Stěží jsem to chápala sama. Mohla ho za námi poslat Od Frederika? Ten opat? Jestli to byl ten opat, je Frederika taky v nebezpečí? Prozradila naše tajemství, aby se zachránila? Bohužel, ten mnich byl mrtvý a my se ho nemohli zeptat.

Díky bohům za Gianniho Patta, řekl Abdo zakaleně a upadl do bezvědomí.

Držela jsem ho dál za ruku, ošetřovatelka mu zašila ránu, namazala ji nějakými mastmi a ovázala. Zůstala bych s ním celou noc, kdyby mě Nan nepřinutila vstát a jít na večeři.

Tolik jsem si přála, aby tenhle den už skončil, ale spánek nepřicházel a zanechal mě mým výčitkám svědomí. Měla jsem Abda nechat, aby se s Blankou vrátil do Segoše. Neměla jsem do kláštera vůbec jezdit, měla jsem nechat Od Frederiku být. Neměla jsem hledat Gianniho Patta, který uměl mluvit ještě méně než Blanka a rád zápasil s medvědy. Nevěřila jsem, že je nebezpečný; teď mi to připadalo tak pošetilé! Zlomil tomu mnichovi vaz holýma rukama. Převalovala jsem se a házela sebou a pořád si v duchu vybavovala ten moment, jak mnich dopadl ze střechy na náves.

Vybavila jsem si, jak mě Gianni zavolal jménem, a otřásla jsem se. Ten jeho kočičí výraz…

Prudce jsem se posadila, popadla mě hrůza. Už bylo hodně po půlnoci, ale hodila jsem na sebe zase jezdecké kalhoty a obula si boty a vyplížila se z pokoje.

Před Josquinovými dveřmi jsem zaváhala, chtěla jsem ho probudit a zároveň se bála, čeho by byl svědkem, kdybych ho probudila, a co by si o mně potom pomyslel. Uvědomila jsem si, že se stal mým přítelem.

Nesnesla bych, kdybych ztratila jeho úctu. Nechala jsem ho spát.

Našla jsem cestu z hlavní věže a přešla přes měsícem ozářené nádvoří ke kulaté věži. U dveří stál strážný. Moje nyniština nestačila na to, abych se s ním domluvila, že chci dovnitř, ale on určitě věděl, kdo jsem. Gestem mi naznačil, abych počkala, a zašel dovnitř; k mému překvapení se vrátil s Moyem. „Držíme u toho divocha střídavě hlídky,“ řekl s úsměvem kapitán. „Chcete nás vystřídat? Bylo od nás nezdvořilé, že jsme vám to nenabídli.“

„Chci s ním mluvit – sama,“ řekla jsem. „Už neprojevuje nějaké násilí, nebo ano?“

Moy pokrčil rameny. „Za těmi pevnými dubovými dveřmi zkrotl jako beránek. Můžete s ním mluvit přes mříž, ačkoli si nejsem jistý, jestli mluví.“

Gianni Patto by neměl znát žádný jazyk. Když řekl moje jméno, mělo mě to hned napadnout. Ale já byla tak rozrušená kvůli Abdovi, že jsem si toho nevšimla.

Moy mi podržel dveře a zase je za mnou zavřel. Byla jsem v krátké chodbě s nízkým stropem, hořela tam jediná louč v držáku. Na stoličce ležel nůž a ořezaný kousek dřeva; Moy si zřejmě krátil čas vyřezáváním. Jediná obsazená cela byla na konci chodby vlevo. Vzduch páchl divochovým nemytým tělem.

„Gianni?“ řekla jsem a nakoukla mřížkou ve dveřích do cely. Zamřížovaným oknem cely sice pronikalo trochu měsíčního světla, ale nestačilo k tomu, abych vězně viděla. Znovu jsem ho zavolala jménem a najednou se za mřížkou objevilo jeho oko, světlé, uslzené a divoké.

Polekalo mě to a já o krok ucouvla; musela jsem se nutit, abych neodvrátila pohled. „Vyslovil jsi mé jméno,“ řekla jsem tiše. „Někdo tě to musel naučit. Kdo to byl?“

Oči mu nezaostřeně plavaly. Nerozuměl ničemu; i kdyby mluvil nějakým jazykem – a já byla pořád přesvědčená, že to neumí –, mohla by to být pouze ninyština. Bylo jasné, že na té hoře žil sám už celá desetiletí, možná se tam ocitl v ještě mladším věku než Blanka. Dovedla jsem si představit jeho venkovskou matku, když pochopila, jakého tvora porodila: odvedla ho v slzách do nějaké zimní bouře, aby měla jistotu, že chlapec nadobro zmizí.

Nemohla jsem se s ním domluvit; bylo pošetilé to zkoušet. Otočila jsem se k odchodu, ale pak uslyšela za zády škrábání. Ohlédla jsem se a uviděla v mřížce jeho prsty s olámanými žlutými nehty.

„Fí,“ řekl, hlas měl zahleněný. Odplivl si. „Fí. Na.“

Chtěla jsem to slyšet a zároveň jsem se jeho slov děsila. Odkašlala jsem si. „To je správně.“

„Teeento hlasss,“ řekl Gianni pomalu, výrazně vyslovoval souhlásky a protahoval samohlásky. Mluvil goredsky. Krev mi ztuhla v žilách. „Desssííítky lééét nepoužžžíííl,“ skřehotal. „Těžko donutit jááázyk děéélat, co jááá… hrrrrrm!“ Zase si odplivl, až to plesklo o podlahu. „Taková hróoozná chuť v půuuse!“

Srdce mi bolestivě bušilo. Ten hlas zaplašil všechny zbývající pochybnosti. Znala jsem jeho modulaci, i když procházela Gianniho nepoužívanou hlasovou schránkou a nepoddajnými ústy. Jak to dokázala, to jsem si nedovedla představit. Řekla jsem: „Co chceš, Jannoulo?“

Gianniho oko se znovu objevilo za mřížkou, teď zaostřené a zlé. „Serafíno,“ řekl – vlastně řekla, svým plačtivým zadýchaným hlasem. „Už jsi dospělá.“

„Co chceš?“ opakovala jsem.

Gianni mlaskl a pokáral mě. „Žádné ,Dobrý den.‘ Žádné ,Jak ses měla, Jannoulo? Doufám, že se pořád ještě netrápíš v tom vězení.‘ Předpokládám, že tě ten tvůj hrozný strýc pořád proti mně popouzí.“

Zmínka o Ormovi mě zabolela, ale nehnula jsem ani brvou. „Ten strýc, co mě zachránil? Pokud si vzpomínám, byla jsi to ty, kdo popouzel.“

Gianni svraštil ježaté obočí; oko pokryté krustou se přimhouřilo. „Dozvěděl jsem se, že svoláváš našince dohromady.“

„Jak ses to vůbec mohla dozvědět?“ řekla jsem.

Z cely se ozval smích. „Jeden náš společný přítel mi to řekl. Mohla bych ti pomoct, víš. Dokážu taky v mysli oslovit našince, jako to dělá ta tvoje.“

Nebo jako to dělávala, řekla Jannoula/Gianni v mé hlavě, stejně jako by to mohl říct Abdo.

Aniž jsem si to uvědomila, couvala jsem; teď jsem narazila na vlhkou zeď naproti dveřím do cely.

Přece se nemohla dostat ze svého domečku; přece nemohla být na svobodě v mé hlavě!

Pevně jsem zavřela oči, úporně jsem hledala ve své vlastní hlavě vchod do své zahrady příšerek. Takhle to ale nešlo; musela jsem se uvolnit. Pořád jsem slyšela ten hlas ozývající se někde v mé hlavě, Gianniho chraplavý základ překrytý Jannoulinými tóny: Tak tady teď přechováváš ty ostatní? V tomhle úzkém korytě? Bývala to zahrada, otevři svou širší mysl.

V rozhněvaném spěchu jsem tam byla: Mrňavý Tom přede mnou, zahrada skutečně vypadala podivně smrsklá, ale nebyl čas nad tím uvažovat. Jannoulina mysl vyplnila Gianniho tvar jako ruka maňáska, ale ona sama ještě nepronikla jeho prostřednictvím do mé mysli. Snažila se, chtěla se z něj protlačit, podrápat ven; viděla jsem, jak v jeho nitru září. Mrňavý Tom zářil taky, svým vlastním světlem jiné barvy. Já si toho nikdy nevšimla, dokud nevrhl svůj oheň proti světlu vetřelce uvnitř sebe.

„Mrňavý Tom“ byl kouskem ohně mysli Gianniho Patta. Abdo mi to říkal, ale já to nikdy nedokázala vidět, až v této chvíli, pod nátlakem.

Jannoula se napjala a natáhla, zkřivila tím vzhled Mrňavého Toma, a já se bála, že exploduje. Věděla jsem, jak uvolnit Gianniho oheň duše: bylo by to jako stisknout nějaké tlačítko. Zaváhala jsem – vrátí se ty neovladatelné vize, když přeruším tohle spojení? – ale Jannoula se v něm znovu začala svíjet a já propadla panice. V okamžiku jsem uvolnila Gianni Patta ze své mysli. A díra po něm se ihned zacelila, jako by nikdy neexistoval.

Ale nepocítila jsem úlevu, jen smutek. Osten zármutku. Mé oči se otevřely do reálného světa a já zas hleděla na Gianniho přes mřížku ve dveřích.

„Jak přemrštěná reakce!“ řekla Gian-oula. „Kruté velké miminko hozené do misky zpola naplněné vodou. Co jsem mohla dělat, když jsem byla zavřená v té zaneřáděné skříni na smetáky s ostatními?“

Neodpověděla jsem; brada se mi chvěla. Jak ho našla? Jak se dostala do jeho mysli, co ode mě chce a proč mi ani po všech těch letech nedá klid?

Utekla jsem z té místnosti. Mou jedinou útěchou bylo, že budu mít od jejího hlasu v hlavě pokoj.

8. kapitola

Když mi bylo jedenáct, než jsem si stvořila tu svou zahradu, šla jsem jednou s nevlastní matkou Anne-Marie na rybí trh a měla jsem tam vidění. Spadla jsem při tom na stůl s rybami, převrhla několik košů s úhoři, kteří se pak mrskali na dláždění. Probrala jsem se celá promáčená, páchnoucí rybinou, trhovkyně s červenýma rukama nadávaly matce i mně. Anne-Marie neřekla nic, ale zaplatila ryby a pak je celý týden vařila. Dodnes nesnáším zapečeného úhoře.

V mém vidění se nacházela nějaká žena, ležela schoulená na hrubé kamenné podlaze vězeňské cely. Malé okénko bylo zamřížované, prkenná pryčna vystlaná slámou. Byla to vězenkyně, nebo možná poustevnice – svatá sestra na samotce –, ale její oblečení se nepodobalo žádnému řeholnímu hábitu, jaké jsem znala: byla to jakási kombinéza s odepínacím dílem mezi nohama, sešitá z různorodých kousků kožešin, srstí nahoru. Podobala se velké vydře, jen měla vyholenou hlavu a bosé nohy. Těžko jsem hádala její věk, bylo mi jen jasné, že je dospělá, starší než já.

Mé jasnozřivé oko se tiše vznášelo u stropu. Lidé, kteří se v mých vidinách zjevovali, mě neviděli; jen v jednom jediném případě se mi zdálo, že mě slyší mluvit, ale nebyla jsem si tím jistá. Ale tahle žena sebou trhla, vytřeštila oči a vztáhla ruce, chtěla mě nahmatat; měla dlouhé špinavé nehty. Nedokázala jsem tu nežádoucí vidinu ukončit, i když mě děsila. Musela jsem počkat, až to přejde.

Pak se začala ztrácet. Ta žena jako by to také vycítila, vykřikla. Slovům jsem nerozuměla, ale v jejích očích se mihl pronikavě inteligentní výraz.

Ta vězenkyně oděná v kožešině byla sedmnáctou a poslední konkrétní osobou, kterou jsem ve svých vidinách spatřila. Dala jsem jí přezdívku Vydra.

Mohla bych svému strýci Ormovi zazlívat jeho nedostatek fantazie typický pro draky; ten totiž způsobil, že ho nenapadlo, že lidé, které jsem vídala ve svých vizích, jsou polodraci. Ale ve skutečnosti jsme se pletli oba. Svazek mezi těmi oběma národy byl takové tabu a můj odpor k vlastní osobě tak silný, že si ani jeden z nás nedokázal připustit myšlenku, že tento hrozný experiment mých rodičů byl mnohokrát zopakován někým dalším. Kromě toho žádný z těch polodraků nevypadal jako já. Někteří, jako třeba pan Rozbíječ nebo Otrava a Otravka, byli docela hezcí; neměla jsem důvod nevěřit, že to nejsou normální lidé. Mrňavý Tom a ten velký plzák, Rosoláč, zas naopak vypadali mnohem příšerněji než já. Nepoznala jsem se v žádné z těchto bytostí a netušila jsem, proč jsem odsouzena je znovu a znovu vídat.

Orma měl v úmyslu naučit mě hudbě, ale když se mi na těle objevily šupiny, strávili jsme celé měsíce tím, že jsme se snažili udržet mé vize v patřičných mezích. Meditovala jsem, vizualizovala, hodně jsem zvracela, protože těmi vizemi utrpěla má duševní rovnováha.

Nakonec mi pomohla ta zahrada příšerek. Podle Ormových pokynů jsem se záměrně přiblížila ke každé z těch sedmnácti bytostí, které jsem viděla, a vytvořila si k těm příšerkám trvalé pouto, aby se na ně moje mysl přestala vrhat. Příliš jsem nerozuměla tomu, co dělám, ale hlavně že to fungovalo. Pojmenovala jsem tyto avatáry a umístila je do určitých částí zahrady – Netopýra ovocného do jeho hájku, Pelikáního muže na sestříhaný trávník, pana Rozbíječe na louku se sochami.

Chaloupku se zahrádkou pro Vydru jsem si nechala na konec. Její těžký úděl ve mně vzbudil takovou lítost, že jsem chtěla, aby měla něco zvláštního – klidné venkovské místečko, zahrádku s bylinkami a květinami kolem malebné doškové chaloupky, která nebyla určena k bydlení; všechny ostatní příšerky žily venku a zdálo se důležité, aby to tak zůstalo. Umístila jsem jí tam ptačí napajedlo, lavičku a malý stoleček, kde mohla svačit.

Vydru jsem si vizualizovala stejným postupem jako ostatní. Pečlivě jsem si ji prohlédla, abych správně viděla všechny detaily, ale její podivné oblečení mě trápilo. Ten kožešinový oblek si určitě nezvolila sama. Změnila jsem ho, představila jsem si ji v naškrobených zelených šatech, jaké nosívaly mladé manželky z dobrých rodin ve městě, a s blond vlasy, jaké měla moje nevlastní matka. Doufala jsem, že se to bude skutečné Vydře líbit, ale samozřejmě se to nedozví. Příšerky v mé hlavě byly symboly; neuvědomovaly si sebe sama. Připravila jsem si v duchu půdu a slova rituálu a pak vzala Vydřiny ruce do svých.

Pohroužila jsem se do vize a znovu jsem uviděla ženu v kožešinovém oděvu na nízké pryčně své cely, jak si objímá kolena. Moje přítomnost vyvolala její pozornost; vyskočila na nohy. Tentokrát jsem však neměla vizi pod kontrolou. Stáhla jsem se zpátky do své zahrady – něco jsem si vzala s sebou, ale nemohla jsem říct, co – a doplnila toto poslední spojení, aby mě už nikdy nemohly přepadnout nezvladatelné vize.

„Všechno v pořádku,“ řekla jsem Vydře a pustila jí ruce. Alespoň jsem se o to tedy pokusila.

Pevně mě sevřela. „Všechno v pořádku,“ opakovala, tón jejího hlasu byl podivně monotónní, ale v ostře řezaném obličeji měla živý výraz. „Kdo jsi? A kde to jsem?“

„U všech všudy!“ vykřikla jsem. Co to znamená? Jak to, že se mnou dokáže mluvit?

Pustila mé ruce a hleděla na mě očima stejně zelenýma, jako byly její šaty. „Jak jsi mě sem přivedla?“ zeptala se. „A proč?“

„Já – já tě nepřivedla,“ koktala jsem hloupě. Byla mentálně přítomna. Ostatní ne. „Vlastně, já se nesnažila… takhle to nemělo být…“

„O něco ses snažila,“ řekla a přimhouřila oči. Rozhlížela se po zahrádce plné rozkvetlých proskurníků a náprstníků, s lavičkou a stolkem. Její výraz změkl; natáhla ruku a dotkla se jedné květiny. „Je tu krásně,“ pronesla tiše a s obdivem. Udělala několik opatrných kroků po dlážděném chodníčku, všimla si nezvyklého oblečení a otočila se, až jí sukně zavířila. „Ty jsi mi dala elegantní šaty!“ Ohlédla se na mě, málem v slzách. „Čím jsem si zasloužila tvou laskavost?“

„Připadalo mi, že ti není dobře tam, kde jsi byla,“ řekla jsem a pořád se to snažila pochopit. Její vědomí mě nějak následovalo zpátky do mé mysli. „Chtěla jsem ti to trochu usnadnit.“

Vypadala asi o deset let starší než já, ale nechovala se tak. Chodila po špičkách po chodníčku jako malé dítě, přičichávala ke květinám, dotýkala se zoubkovaných okrajů listů, radostně vykřikovala ve stínu stromů. „Moc se mi tu líbí!“ oznámila mi. „Chci tu zůstat navždy. Ale kde to jsme?“

Už se mě na to jednou ptala; byla jsem špatná hostitelka. Řekla jsem: „Jmenuju se Serafína a tohle je moje… moje zahrada. A jak se jmenuješ ty?“

„Já?“ Položila si ruku na srdce, vypadalo to, že ji můj dotaz hluboce dojal. „Je to tak důležité! Každý by měl mít jméno a já se samozřejmě jmenuju…“ Našpulila rty, přemýšlela. „Jannoula. Je to půvabné jméno?“

Musela jsem se usmát. „Je krásné,“ ujistila jsem ji.

„Budeme sestry,“ prohlásila. „Ach, jak jsem toužila žít na takovémhle místě!“

Objala mě. Nejdřív jsem stála úplně ztuhle, možná podobně jako Orma, ale ona pak řekla: „Zachránila jsi mě ze zoufalství. Děkuju ti, Serafíno,“ a mně jí bylo zase líto. Všechno bylo tak zvláštní, ale třeba ne tak hrozné. Zdálo se, že jsem jí opravdu pomohla. Opatrně jsem ji tedy taky objala.

Nechala jsem ji, aby se točila v nové sukni mezi květinami a obešla jsem zahradu po celém jejím obvodu, odříkávala jsem přitom Toto je moje zahrada, úplná a ohraničená, a vytyčila jsem definitivní hranici. Nakonec jsem se zase probrala na zemi v Ormově kabinetu. Mezitím už nastala noc; celkem mi to všechno trvalo šest hodin.

„Jsou tedy všechna spojení stabilní a bezpečně navázaná?“ zeptal se mě Orma, když mě doprovázel domů ulicemi mokrými deštěm. „Nic tě nerozčiluje, máš pocit, že tě už nic nebude dráždit a působit ti nežádoucí vize? Budeš se o ně muset každý večer postarat, abys měla jistotu, že se nic neuvolní.“

Už mi v téhle věci věnoval tolik času a tolik mi pomáhal, že jsem nechtěla vyslovit nějaké pochybnosti, ale musel to vědět: „Jedna z nich je jiná. Mluvila se mnou.“

Zastavil se. „Řekni mi o tom všechno,“ žádal, založil si ruce na prsou a tyčil se nade mnou tak hrozivě, až jsem se bála, že jsem udělala něco špatně. Připomněla jsem si, že se takhle chová pokaždé, jde-li o něco vážného. Když jsem mu to vypověděla, zavrtěl hlavou a řekl: „Nikdy úplně stoprocentně nevím, jak ti pomoct, Serafíno. Nevím, jak je možné, že s tebou Jannoula může mluvit, když ostatní ne. Buď opatrná. Dávej si na ni pozor. Kdyby tě strašila nebo ti nějak ubližovala, hned mi to řekni. Slib mi to.“

„Jistě,“ řekla jsem a znovu jsem byla plná obav. Nevěděla jsem, co by mohl udělat, kdyby se něco přihodilo, ale důraznost jeho slov byla mírou jeho starostlivosti. Znamenalo to hodně.

Během následujících dnů a týdnů jsem Jannoulině části zahrady věnovala zvláštní pozornost, ale ona ve skutečnosti nebyla vždycky mentálně přítomná, když jsem ukládala své příšerky ke spánku. Její avatár někdy seděl klidně mezi vlčími máky, stejně prázdný jako ti ostatní. Když byla přítomná, honila motýly nebo u stolečku popíjela čaj. Já se vždy zastavila a zeptala jsem se: „Jak se máš?“

Obvykle se usmála, pokývla a dál se věnovala tomu, co právě dělala, ale jednoho dne vzdychla a řekla: „Můj skutečný život je jen a jen smutek. Mám takové štěstí, že si tady od něj můžu odpočinout. Kéž bych pochopila, kde to jsme!“

„V mé mysli,“ řekla jsem a přisedla si k ní ke stolečku. „Vytvořila jsem tu zahradu, protože…“ Najednou jsem nevěděla, co jí mám přesně říct. Nechtělo se mi mluvit o tom, že jsem polodračice a moje mysl dokáže zvláštní věci; styděla jsem se, nevěděla jsem, jak na to Jannoula zareaguje, a Orma by takové řeči určitě považoval za neopatrnost. „Byla jsem osamělá,“ řekla jsem nakonec. Mluvila jsem pravdu. Otec mě držel tak zkrátka, že jsem nikdy neměla žádné kamarády. Strýčka jsem do toho nepočítala.

Jannoula horlivě přikývla. „Já taky. Jsem vězenkyně. Setkávám se jen se svými vězniteli.“

„Proč jsi ve vězení?“ zeptala jsem se.

Jen se smutně usmála a nalila mi čaj.

Jednou, když nebyla přítomna, vzala jsem její avatár za ruce a vyvolala si vidinu. Chtěla jsem být kamarádka; chtěla jsem pochopit, jaký ve skutečnosti její život je, protože jsem o ni měla strach. Jannoula byla jako vždy ve své špinavé cele. Její oholená hlava a kožešinový oděv mi drásaly nervy už samy o sobě, ale pak jsem si všimla něčeho ještě horšího. Rukávy měla vyhrnuté a byla jí vidět předloktí. Kůži měla od zápěstí až po lokty plnou puchýřů, černou, seškvařenou. Zdálo se mi, že jde o čerstvá zranění, a její obličej… byl jako ohromený. Dokonce ani neplakala.

Vzhlédla k mému skrytému oku a najednou se jí v obličeji zračil vztek.

Poděšeně jsem opustila svou vizi. Jannoula mě pronásledovala do mé zahrady a já si chvilku myslela, že mě uhodí. Zvedla ruce, a pak je nechala bezvládně klesnout, chodila přede mnou sem a tam. „Nedívej se na mě bez dovolení!“ vykřikla.

Vypadala jako obvykle v mé zahradě: zelené šaty a světlé vlasy, ale já nedokázala zaplašit z mysli pohled na její popálené paže. „Kdo ti to udělal?“ zeptala jsem se. „A proč?“

Odvrátila pohled. „Prosím neptej se. Stydím se, že jsi mě takhle viděla. Jsi mým jediným útočištěm, Serafíno. Jediným únikem. Nekaz to jedem své lítosti.“

Ale to nebyla lítost. Já mučila svůj mozek přemýšlením, jak její život učinit snesitelnějším, hledala jsem věci, které by ji zajímaly a rozptýlily. Když jsem chodila na hodiny hudby, prohlížela jsem si Lavondaville pozorněji, důkladně jsem si všímala všeho, co jsem na tomto omezeném území své existence mohla vidět. A večer jsem jí to k její velké radosti podrobně líčila. Nechávala jsem jí v zahradě dárky – skládanku, želvu, růže – a ona se z každého hlasitě radovala. Stačilo jí tak málo! Jednoho večera, když jsme spolu seděly u čaje a pozorovaly nádherný západ slunce, který jsem vysnila, řekla mi: „Prosím, nezlob se, ale slyšela jsem tě dnes přemýšlet.“

Ztuhla jsem, ruka se šálkem čaje se mi zastavila v půli cesty k ústům. Už jsem si na ni tak zvykla, že jsem zapomněla, že ode mě není oddělena jako ostatní lidé. Její vědomí bylo uvnitř mé hlavy. Jak moc se mohlo propojit s mým? Jak propojené už bylo?

„Neslyšela jsem každou tvou myšlenku,“ dodala rychle, „nebo přemýšlíš moc málo. Ale zdálo se mi, že se mnou záměrně mluvíš, když ses dívala na bárky na řece.“

Opravdu jsem přemýšlela, jak bych jí je popsala. Zelená voda mezi červenými a modrými bárkami vytvářela úchvatný pohled.

„Já tě chci jen požádat,“ řekla a krásně se přitom zarděla, „abys mi zase popisovala město, až tamtudy půjdeš. Hrozně ráda bych to slyšela.“

Trochu jsem se uklidnila. I když mě připomínka našeho záhadného spojení děsila, Jannoula to nemyslela nijak zle. „Ovšem,“ řekla jsem. „Ráda to udělám.“

Když jsem druhého dne šla na hodinu hudby, myslela jsem na Jannoulu a popisovala všechno, co jsem cestou viděla: kamenné ozdobné kudrlinky na zábradlí Katedrálního mostu, quigutla podobného ještěrce, který lezl hlavou dolů po prádelních šňůrách natažených mezi domy, výkřiky pouličních prodavačů plněných koláčů i lákavou vůni jejich zboží.

Nebyla jsem si jistá, jestli Jannoula můj popis slyší, dokud mi neodpověděla: Měla bys za mě jeden ten koláč sníst, protože já nemůžu.

Je obecně nerozumné poslouchat hlasy v hlavě a já opravdu úplně ztuhla, když jsem ji uslyšela, hrozně mě polekalo, že se mnou může mluvit, když nejsem ve své zahradě. Ale nebylo to o moc divnější než fakt, že mě slyší, a její žádost byla doslova sladká. Musela jsem se usmát a řekla jsem: No, když si to tak přeješ…

Doufala jsem, že bude cítit chuť koláče, když jsem ji cítila já, ale nešlo to. Popisovala jsem jí sladkou jablečnou nádivku a listové těsto, a ona se smíchem vykřikla: Už dost! Už ti závidím!

Začaly jsme si tedy povídat i během dne, když jsem někam šla, a já měla poprvé pocit, že mám konečně kamarádku. Nebyla vždycky přítomna; měla svůj vlastní život; její věznitelé? – mohla jsem se jen domýšlet – někdy vyžadovali její pozornost a, jak mi vysvětlila, nemohla být na dvou místech současně. Když byla pryč, schovávala jsem pro ni všechny podrobnosti: jak jsem viděla beznohého žebráka zpívat na Náměstí svaté Looly, jak podzimní listí červeného javoru tančí ve větru gavotu, když padá ze stromu.

Co je to „gavota“? ptala se, když jsem jí to později vyprávěla. Nebo co to znamená „zpívat“?

„Copak ty jsi nikdy neslyšela hudbu?“ vykřikla jsem, úžasem jsem zapomněla, že zrovna sedím s rodinou u večeře. Otec a macecha na mě zírali; mé malé nevlastní sestřičky se začaly hihňat. Nacpala jsem si do pusy velké sousto úhoře v rosolu.

Ale chudák Jannoula. Jestli opravdu dosud neslyšela žádnou hudbu, musela jsem to napravit.

Jenže to nebylo tak jednoduché, jak se zdálo. Jannoula dokázala slyšet myšlenky určené pro ni, ale nedokázala vnímat mými smysly. Mé každodenní hodiny hudby s Ormou jí nemohly hudbu přiblížit; neslyšela mě hrát na mé nástroje. Snažila jsem se na ni při hraní myslet, ale tím můj výkon pouze utrpěl. Zpívala jsem jí večer v zahradě, když jsem obstarala ostatní příšerky, ale byla jsem rozpačitý a nevalný zpěvák i ve své hlavě. Představila jsem si oud a hrála na něj, ale byl jen bledým stínem skutečného nástroje. Jannoula zůstala přesto všechno zdvořilá, ale řekla bych, že nechápala, o co jde.

Pak jsem jednoho dne cvičila na flétnu a nemyslela jsem na Jannoulu, ale na jakási zpropadená arpeggia, o která jsem vždycky zaškobrtla. Když se dané místo skladby přiblížilo, znervózněla jsem, přehnaně jsem se soustředila a vždycky jsem to zkazila. Orma mi navrhl, ať je hraju pomalu, než dokonale zvládnu techniku, což byla rada dobrá, pokud šlo o hraní, ale nezbavila jsem se tím toho strachu a nervozity, které změnily tón nástroje v příšerné pištění.

Poradit si s notami bylo snadné; nedokázala jsem si však poradit se svým strachem.

Dala jsem si tedy přestávku, protáhla se, zkusila to znovu, zase se mi to nepovedlo, kopla jsem do notového stojanu, až se převrátil (na to nejsem moc pyšná), a říkala jsem si, jestli jsem náhodou nedosáhla hranic svých hudebních schopností. Možná jsem nikdy žádné neměla. Někdo, kdo má aspoň trochu nadání, by se s tím přece takhle dřít nemusel.

Stojan se převrátil na můj stůl a srazil na zem vodopád knih a listin; bohužel jsem po strýčkovi zdědila sklon k vytváření hromádek. Sbírala jsem je, listovala knihami a dívala se, jestli bych tu horu nemohla přemístit na dno svého šatníku a zapomenout na ni. Většinou šlo o notové zápisy, které jsem se musela naučit, ale pak jsem zahlédla tenký spisek nadepsaný Ormovým škrabopisem: O prázdnotě. Bylo to krátké pojednání, které napsal pro mě, v době, kdy jsme doufali, že mi proti mým vidinám pomůže meditace. Odebrala jsem se do postele a přečetla jsem si celé dílko znovu.

A dostala jsem nápad.

Potřebuju se ze sebe vymanit, uvolnit tu nervozitu a úplně se odevzdat těm arpeggiím. Už jsem byla dobrá ve vyprázdnění své mysli; žerty stranou, meditace mi přece umožnily vytvořit si svou zahradu a navštěvovat ji. Lehla jsem si tedy na postel a vyprázdnila svou mysl; pak jsem si představila dveře do svého srdce a jak je otevřu. Byla jsem jakýsi dutý kanál; budu svým vlastním nástrojem, znějícím ozvěnou.

Neposadila jsem se, ani jsem neotevřela oči, jen jsem přiložila flétnu ke rtům a začala hrát.

Ach! vykřikla Jannoula v mé mysli. V jejím hlase zněla taková muka, že jsem okamžitě polekaně přestala. Ne, nepřestávej!

Chvilku mi trvalo, než jsem pochopila, že mě konečně slyší – mýma ušima nebo nějakou jinou cestou? Nebyla jsem si jistá. Jen jsem věděla, že jsem našla způsob, jak se jí otevřít. Smála jsem se, dlouho a nahlas, a ona začala reptat. „Ano, vaše Výsosti,“ řekla jsem s úsměvem. Zhluboka jsem se nadechla, naplnila jsem se i vyprázdnila zároveň, a nechala celou svou bytost znovu splynout s hudbou.

Nečekala jsem, že si Orma při další hodině všimne nějaké změny v mém hraní. Ale ozval se ze svého sedátka u psacího stolu: „To rondo je mnohem lepší. Ale takhle tě to já nenaučil. Našla jsi nějaký způsob, jak tomu dát hloubku. Zní to jako…“ Nedopověděl.

Čekala jsem. Nikdy jsem ho neslyšela začít větu takto.

„Už to mám,“ řekl Orma a poškrábal se ve falešné bradce. „Hraješ tak, jako hrají lidi, když hrají co nejlépe. Naplňují hudbu jakousi znatelnou…“ Rozhodil rukama; bylo pro něj těžké to vyjádřit. „Emocí? Sebou samými? Jednou možná budeš ty mojí učitelkou a vysvětlíš mi to.“

„Ale to jsi mě opravdu naučil ty,“ zvolala jsem nadšeně. „To tvé pojednání o meditaci mi poskytlo klíč. Odklidila jsem všechny trosky nebo co, a ona mě teď slyší hrát.“

Nastalo tísnivé ticho. „Ona?“ opakoval Orma klidně.

Dosud jsem ho neinformovala o Jannouliných činech, ani o tom, že začala slyšet mé úvahy a mou hudbu. Teď jsem mu tedy vypověděla, jak spolu každý den mluvíme, že slyší mou hudbu a některé mé myšlenky. Orma tiše naslouchal, v očích za skly brýlí měl nevyzpytatelný výraz; mně stoupalo do hrudi jakési obranné teplo proti jeho záměrné neutralitě. „Je pokorná a hodná,“ řekla jsem a založila si ruce. „Má hrozný život a já jsem ráda, že jí v tom můžu trochu ulevit.“

Orma si olízl tenké rty. „Řekla ti, kde je uvězněná a proč?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „A nemusí mi to říkat. Je to moje kamarádka a já jí důvěřuju.“

Moje kamarádka. Opravdu jí byla. První, kterou jsem kdy měla.

„Všímej si té důvěry,“ řekl Orma, chladný jako podzim. „Dávej pozor, kde zakolísá.“

„Nezakolísá,“ řekla jsem srdnatě, sbalila jsem si nástroje a odešla domů.

Po zbytek odpoledne jsem od Jannouly neslyšela ani slovíčko a myslela jsem si, že mě opustila, že ji povolali do jejího skutečného života ve vězeňské cele. Ale byla přítomná; když jsem toho večera ukládala ostatní příšerky ke spánku, šla po celou dobu obchůzky kousek za mnou a rozmrzele kopala do květin.

Když jsme se vrátily k její chaloupce, na zahrádce bylo prostřeno k čaji. Jannoula se svého šálku ani nedotkla, seděla se zkříženýma rukama a upřeně hleděla ke vzdáleným stromům Netopýrova hájku. Zaslechla snad nějak můj rozhovor s Ormou? Nevyprávěla jsem jí o tom ani jsem se vědomě neotevřela. Určitě nešlo o tohle. Zeptala jsem se jí: „Co se stalo, kamarádko?“

Vysunula trucovitě dolní ret. „Nemám ráda toho tvého učitele hudby. ,Řekla ti, kde je uvězněná a proč?‘“ opakovala posměšně a doslova Ormovu otázku.

Slyšela tedy všechno. Najednou jsem se cítila velice nechráněná. Co ještě by mohla slyšet, aniž by se obtěžovala mě o tom informovat? Mohla by slyšet každou mou myšlenku, nejen to, co jí mám v úmyslu svěřit?

Velice mě to znepokojilo. Ale snažila jsem se teď utišit její bolest. „Nesmíš se na Ormu zlobit,“ řekla jsem a jemně jí položila ruku na předloktí. „Je to sár; ti se prostě takhle chovají. Dokud ho nepoznáš, může ti připadat hrubý.“

„Oslovovala jsi ho ,strýčku‘,“ řekla a setřásla mou ruku.

„Já – on – já mu tak prostě říkám,“ odpověděla jsem a žaludek se mi sevřel. Ještě jsem jí neřekla, že jsem polodračice, ale doufala jsem, že se jí jednou svěřím. Byla by to úleva mít kamarádku, která by to věděla. Jenže teď se tvářila naprosto znechuceně nad tím, že by Orma mohl být můj strýc. To mě trochu ranilo. Změnila jsem téma: „Myslela jsem, že mě slyšíš jen mýma ušima, když se ti úmyslně otevřu.“

Opovržlivě našpulila rty. „Neříkej mi, že tvoje důvěra kolísá.“

„To ne,“ odpověděla jsem, zaplašila svůj strach a snažila jsem se, aby má slova zněla pravdivě.

Za pár dní jsem její novou schopnost přehodnotila a začala ji považovat za přínos, zapomněla jsem, proč mě to zpočátku tak vyděsilo. Kdykoli mě můj otec káral – a bylo to nepřetržitě, protože se neustále bál, že se můj polodračí původ prozradí –, Jannoula ho slyšela a drze v mé hlavě odmlouvala: Tak proč nás nezamkneš, ty příšero? Kdykoli mi Anne-Marie dala nějaký úkol, Jannoula úpěla: Ach, stlát postele, to je úplné mučení!

Já se pokaždé musela kousnout do rtu – jednak abych se nerozesmála, jednak abych se ujistila, že jsem to neřekla nahlas.

Říkala všechno, co jsem si přála říct sama, a já ji za to měla moc ráda. Zase jsme byly sestry, teď ale daleko silnější dvojice; na ten spor kvůli Ormovi jsme zapomněly.

Ale Orma přece jen zasil semínko pochybností do mé mysli.

Jednoho rána, když jsem si odbyla své domácí práce, jsem ji hledala v zahradě, ale nebyla tam. Tedy, její podoba sice seděla strnule pod velikou chryzantémou (měla je ráda a já jí je dopřála), ale oči postrádaly jakoukoli jiskřičku světla. Jannoulina pozornost byla někde jinde.

Zaváhala jsem. Co se s ní děje v reálném světě? Pokaždé, když jsem se jí na to zeptala, změnila téma; nenechala mě nahlédnout do své cely. Byla jsem přesvědčená, že trpí, a chtěla jsem pochopit, co se děje. Chtěla jsem jí pomoct. Mohla bych obrátit naše podivné spojení a podívat se sama, aniž by si mé přítomnosti všimla? Tahle příšerka je koneckonců jen metafora, způsob, jak pochopit pravdu, nikoli pravda sama.

Kdybych vzala Vydru za ruce, měla bych své obvyklé vidění; ona by mě okamžitě vycítila, a rozzlobila by se. Mohla bych vstoupit do její mysli tak, jako ona vstupuje do mé?

Dostala jsem šílený nápad – kdybych dokázala vstoupit do jejího avatáru, možná bych vstoupila do samotné Jannouly. Ale jak? Pomyslela jsem si, že ji rozštípnu vejpůl, ale zavrhla jsem to jako nechutnost. Co kdybych byla nehmotná, jako duch? Představila jsem si sama sebe tak. Spojila jsem své nehmotné dlaně jako před skokem do vody a strčila je do příšerčina obličeje. Projely jí nosem jako mlhou. Už jsem měla ruce v jejím obličeji až po lokty; moje dlaně se však za její hlavou neobjevily. Sklonila jsem hlavu a zanořila paže hlouběji, až…

Dopadla jsem tvrdě na podlahu nějaké temné, dlouhé chodby lemované šedými dveřmi. Roztřeseně jsem se postavila, rozhlédla se na obě strany; nenapadal mě žádný způsob, jak zase přijít k sobě.

Najednou se mi zdálo, že se vzduch kolem mě bez jakéhokoli varování stlačuje, ten hrozný tlak mě málem srazil na kolena. Bolest na okamžik polevila, a pak mě mučivé vlnění zasáhlo znovu. Modlila jsem se, aby to přestalo, než mě to rozdrtí.

Přestalo. Oddychovala jsem jako pes a celá jsem se třásla.

Na chodbě zněla ozvěna nějakých hlasů. Vykročila jsem dopředu, šla jsem, když jsem mohla, a očekávala další vlny bolesti. Nemohla jsem vydat ani hlásku, když mě ten tlak zasáhl, jen se opřít o zeď, vyděšená a ochromená. Křičela jsem uvnitř, ale ne nahlas.

Zkoušela jsem dveře, všechny se otevřely do tmy, kam jsem se neodvážila vstoupit. Z jedné neosvětlené místnosti zavanul ledový vítr, jedna štiplavě páchla nějakými chemikáliemi, jedna byla naplněná výkřiky. Rychle jsem ty dveře zavřela, ale podivná akustika chodby ten zvuk neztlumila. Ozýval se dál, druhá vlna zesilující nával bolesti. Prodírala jsem se vpřed, zmítala se, ale další dveře jsem se už otevřít neodvážila.

Tohle měla Jannoula v mysli? Žila v těch neustálých vlnách bolesti?

Chodba potemněla; už jsem neviděla. Šla jsem po hmatu, rozpažené ruce jsem sunula na obou stranách po zdi, ale obě zdi náhle skončily. Už jsem necítila ani podlahu pod nohama. Ohlédla jsem se do chodby, kudy jsem právě přišla, ale ani tu jsem neviděla. Nebylo tam nic. Nicota. Mé nahromaděné výkřiky se neslyšně provalily, pohltila je hustá prázdnota bez ozvěny. Tuhle prázdnotu nemohlo nic naplnit.

Opřela se do mě nějaká divoká síla a vrhla mě nazad. Chodba se znovu objevila, dveře po stranách se míhaly, jak mě ta síla tlačila zpět, rychleji a rychleji…

Přistála jsem jak dlouhá tak široká na zemi, v hlíně vlastní zahrady, ten pád mi vyrazil dech. Jannoula stála nade mnou, prudce oddychovala, vlasy měla rozcuchané a pěsti sevřené, jako by mě právě praštila do žaludku. Možná že ano. Bolest – moje vlastní – vycházela přímo z mého nitra.

„Co jsi viděla?“ vykřikla, obličej zkřivený.

„Promiň, moc mě to mrzí.“ Zakašlala jsem. Hlava mi zas bezvládně spadla na zem.

„Už nikdy… nikdy…“ Dech měla stejně přerývaný jako já. „Do toho ti nic není…“

Objala jsem si rukama hlavu. Posadila se vedle mě, zašustilo to a žuchlo. „To byla tvoje mysl,“ řekla jsem sklíčeně. „Všechna ta bolest. Byly to tvoje výkřiky.“

Vzhlédla jsem; bezmyšlenkovitě trhala měsíček, oškubávala z něj oranžové okvětní lístky.

„Slib mi, že se tam už nevrátíš,“ řekla a spodní ret se jí chvěl. „Dost na tom, že tam musím já.“

Pozorně jsem si prohlížela její profil, výrazný nos, jemnou bradu. „Co by se stalo s tvým skutečným tělem, kdybys zůstala tady?“

Jannoula se na mě úkosem podívala. „Mrtvá jsem jim k ničemu; nejspíš by mě násilím krmili. Moje katatonie by je asi pobavila.“ Vyloupla nehty vnitřek květu.

„Tak zůstaň,“ řekla jsem rozhodně, impulzivně. „Nevracej se do té bolesti, nebo jdi jen kousek.“ Orma by tenhle plán neschválil, ale Orma to nemusí vědět.

„Ach, Serafíno!“ Jannoula mě popadla za ruku a políbila ji. „Jestli máme žít jako sestry, tak už před sebou nemějme žádná další tajemství. Ptala ses, kdo mě uvěznil. Byli to nepřátelé mého otce.“

Tiše jsem hvízdla. „Ale proč?“

„Doufali, že otec zaplatí lichvářské výkupné. Ale on ho nezaplatí. Nemá mě rád. Stydí se za mě.“

„Je mi to moc líto,“ řekla jsem a pomyslela na svého otce. Nebyla jsem sice uvězněná, ale… volná taky ne.

„Copak to není hrozné, být oloupena o otcovu lásku?“ řekla.

„Je,“ zašeptala jsem a srdce mě pro ni bolelo.

Přes rty jí pomalu přeběhl jakýsi kočičí úsměv.

Jak jsme byly od té doby šťastné!

Mít Jannoulu nablízku pořád vyžadovalo samozřejmě nějaké úpravy a změny pro nás obě. Začalo jí připadat, že ji zahrada omezuje. „Nechci si stěžovat, když jsi ke mně byla tak štědrá,“ řekla, „ale chybí mi, že nevidím, necítím chutě ani dotek.“

Snažila jsem se jí pomoct tím, že jsem se otevřela zrakovým vjemům a chutím, tak jako jsem to udělala s hudbou, ale nedokázala jsem, aby to fungovalo. Možná jsem neměla dost silné citové spojení se svými dalšími smysly, něco, co by proniklo hranicemi zahrady a protáhlo jimi i ten prožitek.

„Co kdybys nechala tu zahradní branku otevřenou?“ navrhla mi jednoho večera. „Zkoušela jsem ji otevřít, ale je zamčená.“

„Byla bych raději, kdyby ses mě předtím zeptala,“ zamračila jsem se. Seděly jsme v její zahrádce a jedly koláčky, které nebyly tak dobré jako skutečné koláčky. Měla právo být otrávená.

Vykulila na mě zelené oči. „Nevěděla jsem, že jsou místa, kam nesmím. Protože tu teď žiju, předpokládala jsem…“ Nedopověděla, sklesle sklopila zrak.

Následujícího večera jsem zkusmo nechala branku otevřenou. Hlásila mi, že dovnitř pronikly nějaké věci – zbloudilé emoce, pocity a myšlenky –, ale všechny byly dost utlumené. Plaše a zdvořile se zeptala: „Smím vstoupit do tvé širší mysli?“

Zaváhala jsem, instinktivně jsem cítila, že jde o příliš velkou laskavost, kterou bych jí neměla prokázat. Řekla jsem: „Nechci, aby ses mi tam přehrabovala. I sestry potřebují mít své soukromí.“

„Já bych tam vůbec neslídila,“ řekla s takovou vřelostí, že mi přišlo hloupé, jak jsem o ní zapochybovala. Vzala jsem ji tedy v zahradě za ruku a sama ji provedla brankou.

Byla nadšená, jako by se dostala ze skutečného vězení, ven do světa. Její radost byla nakažlivá; já sama nikdy nic takového nepocítila. Rozhodla jsem se proto, že nechám branku otevřenou napořád – aspoň si myslím, že jsem to udělala.

Začala se od té doby pohybovat po mé mysli, kdy chtěla, byla taktní a nevtíravá, ale někdy se jí tam něco přihodilo. Jednou omylem spustila stavidlo, které zadržovalo můj hněv, a já pak několik hodin zuřila, než přišla na to, jak ho zase zavřít. Později jsme se tomu smály, když jsme vzpomínaly na to, jak jsem ječela na své nevlastní sestry a praštila svého otce po pleši čajovým podnosem.

„Víš, co je zajímavé?“ řekla mi. „Hněv chutná jako zelné závitky.“

„Cože?“ vyjekla jsem mezi záchvaty smíchu. „To je legrační.“

„Je to pravda,“ trvala na svém. „A tvůj smích chutná jako marcipán. Ale nejlepší ze všeho je láska, chutná po ostružinách.“

Večer předtím jsem zrovna měla marcipánový dort s ostružinami; očividně to na ni pořádně zapůsobilo. Vždycky vyrukovala s takovými nečekanými asociacemi a mně se to líbilo. Svět měl najednou úplně jinou barvu.

Čím to je? zeptala se Jannoula jednou, když jsem se vracela domů z hodiny hudby a zčistajasna jsem si nepamatovala cestu. Našla jsem řeku, i když tekla podivným směrem. Sever byl docela určitě po mé pravé straně, ale když jsem se otočila, můj vnitřní kompas se otočil taky a sever byl zase po pravé straně, pokaždé mimo dosah. Pořád jsem se točila, až se mi zatočila hlava a já spadla do řeky. Nějaká žena s bárkou mě vylovila a dovedla domů, byla jsem celá promočená, ale smála jsem se. Anne-Marie chtěla, abych na ni dýchla.

„Kdopak by mi dal napít vína?“ smála jsem se dál. „Je mi teprve jedenáct!“

„Je ti dvanáct,“ řekla moje nevlastní matka přísně. „Jdi do svého pokoje.“

S úlekem jsem si vzpomněla na ten marcipánový dort s ostružinami. Vždyť jsem ho dostala k narozeninám. Divné, že jsem na to zapomněla.

Občas jsem přestala ovládat některé oko, paži nebo nohu, až mi Jannoula vysvětlila: Chtěla jsem vidět katedrálu na vlastní oči, řekla, nebo Nech mě, ať si můžu sáhnout na tvou sametovou vestičku. Naprosto jsem to chápala. Žila tak oproštěná od spousty věcí; u mě šlo jen o dočasnou oběť, která jí způsobila obrovskou radost.

Pak jsem se jedné noci probudila, na okraji mé postele seděl Orma. Polekaně jsem vykřikla. „Nevzbuď celý dům,“ nabádal mě tiše. „Tvůj otec vždycky hledá důvody, aby se na mě měl proč zlobit. Minulý měsíc mě obvinil, že jsem tě poslal domů opilou.“

„Minulý měsíc?“ zašeptala jsem. Spadla jsem jen do řeky… který den to bylo?

Jeho obličej byl ve stínu, ale viděla jsem bělmo jeho očí. „Je ta Jannoula teď přítomná a probuzená v tvé mysli?“ zašeptal taky. „Žádné domněnky. Běž do své zahrady a zkontroluj to.“

Jeho naléhavost mě trochu vylekala. Sestoupila jsem do své zahrady a našla jsem Jannoulin avatár; spala mezi hledíky.

Orma odměřeně přikývl, když jsem mu to oznámila. „Předpokládám, že spí, když spíš ty. Nedělej nic, co by ji probudilo. Co si pamatuješ z naší dnešní hodiny?“

Promnula jsem si oči a vzpomínala. Zdálo se, že jsem si toho moc nezapamatovala. Provinile jsem se na něj podívala. „Hrála jsem na cembalo a na oud a mluvili jsme o stupnicích a intervalech. Polemizovali jsme o Thorikových Polyfonních přesazích… ne?“

„Na konci. Co se stalo předtím?“

Ždímala jsem mozek. Vzpomněla jsem si na jednu věc, ale nedávalo to smysl. „Poškrábala jsem desky té knihy trsátkem oudu. Proč jsem to udělala?“

„Byla jsi na mě naštvaná. Nebo někdo jiný.“ Stiskl rty do úzké linky. „Někdo, kdo je nerad, když je odstavený na druhou kolej.“

„Proč je odstavený?“ řekla jsem a žaludek se mi začal stahovat hrůzou.

„Políbila jsi mě,“ pokračoval klidně. „Na ústa, abych byl přesný. To ti není podobné. Jsem si vlastně docela jistý, že jsi to nebyla ty.“

V hrdle mi úplně vyschlo. „To není možné. Pamatovala bych si to.“

Sundal si brýle a čistil si je rukávem. „Jak dlouho jedná za tebe? Používá tvé tělo, jako by bylo její? Nebo sis ještě nevšimla, že něco takového dokáže? Očividně se pak postará, aby sis to nepamatovala.“

Přejela jsem si rukou po obličeji. „Promluvím s ní. Určitě nechtěla nějak záměrně…“

„Chtěla,“ přerušil mě. „Neukradla by ti tvé vzpomínky, kdyby to bylo něco nevinného. Co se stane, až se zmocní tvého těla a rozhodne se, že ti ho už nevrátí?“

„To by neudělala!“ zašeptala jsem důrazně. „Je to moje kamarádka. Moje jediná…“

„Ne,“ řekl Orma překvapivě jemně. „Vůbec není tvoje kamarádka. Dokázala by tě přimět, abys zabila svého otce nebo ublížila svým sestřičkám?“

„To by nikdy…“ začala jsem, ale pak jsem si vzpomněla, jak jsem otce praštila čajovým podnosem. Tenkrát to vypadalo jako ohromná legrace.

„Nevíš, čeho je schopná nebo o co jí doopravdy jde,“ řekl Orma. „Mám podezření, že se chce stát tebou. Její tělo je zavřené ve vězení a ty jsi její jediná šance na lepší život. Musíš ji vypudit.“

„Viděla jsem, jak trpí,“ bránila jsem ji úpěnlivě. „Bylo by kruté ji teď odkopnout. A myslím, že bych to nedokázala, i když…“

„Nejsi bezmocná,“ řekl Orma.

Už mi tahle slova řekl dřív. Zasáhla mě a na okamžik jsem ho nenáviděla. Ale nějaká tichá, rozumná část mě samé – ta část mého já, které jsem nějakou dobu věnovala jen malou pozornost – věděla, že má pravdu. Když jsem teď poznala, jak daleko už Jannoula zašla, nemohla jsem ji dál nechat, aby si se mnou dělala, co chce. Zabořila jsem obličej do polštáře; styděla jsem se, jak snadno jsem jí předala otěže.

Orma neudělal nic, aby mě utěšil, jen čekal, až zase zvednu hlavu. „Musíme se od ní osvobodit,“ řekl, „a musíme to udělat brzy, jinak odhalí tvé úmysly. Slyší všechny tvé myšlenky?“

„Myslím, že ano, když je zahradní branka otevřená.“ Už byla otevřená dlouho. Když ji zavřu, Jannoula pozná, že se něco děje. Mohla bych použít své myšlenky, abych ji ošálila?

Vrásky kolem Ormových úst se prohloubily. „Asi se jí nemůžeš zkrátka jen tak zbavit, že?“

Přerývaně jsem se nadechla. „Myslím, že je na mě navázaná tak pevně jako já na ni. Když se jí zbavím, ona mi to neoplatí stejným způsobem.“

„Dokázala bys ji nějak uvěznit?“ zeptal se.

„Možná,“ řekla jsem a pocítila nepříjemné, lítostivé bodnutí. Jak paradoxní! Nebylo mi to jedno.

Strávili jsme přes hodinu promýšlením, jak to udělat; když pak odešel, zůstala jsem ještě dalších pár hodin vzhůru a připravovala jsem se. Věděla jsem, že musím jednat hned, dokud jsem k tomu odhodlaná a než Jannoula zjistí, co mám v úmyslu. Plížila jsem se svou myslí až do Jannouliny části zahrady a otevřela její zdobenou chaloupku, kterou jsem teď přejmenovala na Kadibudku, protože všechno v mé zahradě muselo být pojmenováno. Udělala jsem v ní dost místa a pak jsem zpevnila stěny a dveře; představila jsem si, že jsou nedobytné, neproniknutelné. Obešla jsem domeček sedmkrát a odříkávala rituální slova, která jsem si sama vymyslela. Její avatár po celou tu dobu spal opodál.

Jannoula se určitě brzy probudí. Rychle jsem si uspořádala mysl a umístila na dveře chaloupky velký visací zámek.

Určitě si ho všimne; s tím jsem počítala.

Podívala jsem se na její spící podobu mezi květinami, byla schoulená tak, jak jsem ji uviděla tenkrát poprvé, a srdce mi přetékalo lítostí. Prostřednictvím myšlenky jsem nechala vyrůst vedle její hlavy velkou muchomůrku, aby jí poskytla stín. Probudila se, rozespale se protahovala a usmála se, když mě tam uviděla. „Dobré ráno, sestřičko,“ řekla a posadila se. „V tuhle dobu sem obvykle nechodíš.“

„Podívej,“ řekla jsem a ukázala na muchomůrku, kterou jsem vytvořila, abych ji rozptýlila. „Udělala jsem ti muchomůrku.“

„To je naše oblíbená barva!“ Rozzářila se úsměvem jako nevinné dítě, což mi bolestně připomnělo naše společné začátky. „Chtěla bych, aby jich byla plná zahrada.“

„Proč ne?“ řekla jsem a úmyslně jsem do těch slov vložila zoufalý podtón. Všude kolem začaly z trávníku vyskakovat tečkované muchomůrky.

Ihned si mé nervozity všimla; její zelené oči se do mě obratem zabodly. „Ty chceš odvést mou pozornost. Co se děje?“ Udělala rychlý pohyb jazykem jako had. Napadlo mě, jak asi chutná vina.

„Neblázni,“ řekla jsem až příliš důrazně. Nervy mi napětím jen hrály.

Přistoupila blíž, svraštila obočí a naklonila hlavu, jako by naslouchala mému splašenému tepu. „Co jsi provedla?“

Hlavou mi bleskla myšlenka na ten visací zámek na domečku, jakoby náhodou. Snažila jsem se ji potlačit a můj vnitřní boj upoutal její pozornost. Pěti kroky byla u dveří, sukně jí zavířila kolem kotníků. Spěchala jsem za ní.

„Nechápu, o co jde. Co přede mnou skrýváš?“ zeptala se.

„Nic.“

„Lžeš.“ Prudce se ke mně otočila. „Proč bys to dělala? Jsme přece sestry; všechno si říkáme.“ Naklonila se ke mně tak blízko, že jsem viděla jemné vrásky kolem jejích očí, jako tenoučké prasklinky na nějaké staré váze. Byl v nich vepsán její těžký úděl a zároveň nečekaná křehkost. Obrnila jsem se proti tomu.

Oči jí zaplály jasným a nebezpečným leskem. „Víš, co ještě cítím? Že jsi mluvila se svým strýcem.“

„Cože?“ To jsem nepředpokládala. Vnímala víc, než bych za tak krátkou dobu čekala. Srdce mi div nevyskočilo z hrudi jako splašený králík. „To se mýlíš.“

„Ani v nejmenším. Nikdo jiný po sobě nezanechává takovou vůni ostružin.“ Vyplázla jazyk, jako by je chtěla ochutnat. „Jediné, co jsem si vždycky přála,“ řekla a hlas měla napjatý, „bylo, abys mě milovala tak, jako miluješ jeho, ale to ty ne. Copak nejsem tvoje nejdražší sestra? Nezasloužím si tvou lásku víc než nějaký podlý a bezcitný drak, ať už je to strýc, nebo ne?“

Ten rozhovor se mi vymkl z ruky; zahradou zavál studený vítr.

Vycítila můj strach, a na tváři se jí objevil nelítostný úsměv. „Jsi polodračice. Hodlala jsi mi to říct? Musela jsem se to dozvědět z tvých vzpomínek, když jsem se procházela tvou širší myslí. Nebyla jsi ke mně vůbec upřímná, a teď něco schováváš v té chaloupce. Otevři dveře.“

„Ne,“ řekla jsem.

Zvedla paže nad hlavu a pomalu roztáhla prsty. Ruce se jí bizarně prodloužily, jako tenké větve stromu nebo pařáty ostré jako skalpel. Staly se z nich klikaté blesky šlehající k nebi a jejich hrozný dotek mě drásal uvnitř lebky, škrábaly mě a otřásaly jí. Zhroutila jsem se, křičela, prudce jsem si sevřela hlavu ve skutečném světě i v mé mysli, a v mysli mé mysli, v nekonečném návratu do samého středu sebe samé.

Pak bolest ustala a na krátký, zářivý okamžik jsem uviděla nebesa.

Jannoula se nade mnou sklonila, ležela jsem na břiše. Natáhla ruku, už zase měla lidské proporce, a já ji vděčně uchopila. Pomohla mi na nohy; prudce jsem ji objala a rozplakala jsem se.

Byla mou nejdražší sestrou. Milovala jsem ji víc než cokoli jiného. Přetékala jsem láskou. Slova na to nestačila. Nikdy jsem nic takového nepocítila.

„A je to,“ řekla melodickým hlasem. Usmála se jako laskavé slunce a pohladila mě po hlavě, byl to polibek jara. „Teď už potřebuju jenom to,“ řekla, „abys odemkla ty dveře.“

Jak by ne? Byla to přece moje sestra. Klíč jsem už držela v ruce; jestli jsem se třásla, bylo to jen proto, že jsem nedokázala potlačit svou radost, že jí můžu být užitečná.

V okamžiku jsem odemkla zámek; ukázala jsem jí ho. Usmála se, jako se na nás všechny usmívají svatí z nebes; ten úsměv plný dobra a světla ve mně vyvolal posvátnou bázeň. „Pojď,“ řekla a vzala mě za ruku. „Podíváme se, kvůli čemu byla ta hloupá tahanice.“

Otevřela dveře do tmy. „Nic nevidím,“ řekla zmateně, leč uhlazeně. „Co je uvnitř?“

„Nic,“ řekla jsem a bylo to to jediné, čím jsem si byla jistá.

„Nemůže tam být nic,“ namítla. I její podrážděný hlas měl sytou barvu, jako vášnivý tón violy.

Na prahu jsem se zarazila. Vzpomněla jsem si, že jsem předtím přece uvnitř byla; obcházela jsem chaloupku a odříkávala rituální slova. Vzpomněla jsem si na ně: „Jdi do chaloupky, jdi pryč z mé mysli.“

Co to znamenalo? Byla bych šílená – úplně mimo – kdybych tam vstoupila?

Jannoula mě pořád držela za ruku. I když jsem ji tolik milovala, neodvážila bych se do chaloupky vejít. Vlastně to asi nebylo dobré ani pro ni, aby vešla do té strašidelné husté tmy. Řekla jsem: „Sestřičko, žádná z nás by tam neměla chodit. Prosím.“

„Hanba!“ vykřikla a prudce mi škubla rukou. „Je tam něco, co přede mnou schováváš, ale já to najdu!“

„Sestřičko, prosím, nedělej to. Postavila jsem tu chaloupku, abych tě ošálila. Teď vidím, jak to bylo špatné. Můžu ti postavit cokoli, palác, který by tě byl hoden, jen prosím ne…“

Pustila mou ruku, překročila práh a zabouchla mi dveře před nosem.

Mé city k ní pohasly, jako když vítr sfoukne svíčku.

Rychle jsem ji tam zamkla a klesla jsem na kolena, neovladatelně jsem se třásla. Zase jsem byla sama sebou – určitě neexistovalo nic důležitějšího –, a přesto jsem se cítila víc smutná než šťastná. Navždy jsem ztratila svou kamarádku.

Plakala jsem. Ve skutečnosti jsem ji milovala, tenkrát, než mě k tomu začala nutit.

Viděla jsem ji jako milou a křehkou osobu. Přece to všechno nemohla být lež. Denně prožívala bolest. Co to s ní dělalo?

Hlavu jsem bez její přítomnosti měla úplně prázdnou, byla to bolestivá prázdnota jako to prázdno, které jsem viděla v Jannoulině nitru – a přece ne taková. Dřív jsem si ten prostor zaplňovala já sama. Znovu se ten trik naučím, nebo jej vyplním hudbou. Najdu způsob.

Vyčerpaná jsem usnula a probudila jsem se právě včas, abych mohla uhánět na hodinu na konzervatoř svaté Idy. Bez dechu jsem Ormovi vylíčila, co jsem udělala: ošálila jsem ji, je pryč.

Řekl: „Žasnu nad tou mantrou, co sis vytvořila. Když jsi byla sama sebou, znala jsi ji jako příkaz pro Jannoulu: Jdi do chaloupky, odejdi z mé mysli. Ale když nad tebou získala vládu – jak jsi očekávala, že se může stát –, použila jsi tu mantru coby varování, abys za ní do té chaloupky nešla. A ono to fungovalo.“

Ve skutečnosti se mi to málem nepodařilo. Ale nechtěla jsem už o tom přemýšlet. „Co se s ní stane?“ zeptala jsem se, pořád jsem se cítila provinile.

Uvažoval. „Předpokládám, že nemůže vstoupit do tvé mysli dál, než jsou dveře chaloupky. Pokud se jí nebude líbit sedět sama ve tmě, ztratí zájem a bude zase sama sebou.“

Bude sama sebou na tom strašném místě; pořád jsem si přála, abych ji odtamtud bývala mohla zachránit. Věděla jsem, že se tím budu užírat ještě dlouho.

Poklepávala jsem si flétnou o bradu, byla jsem Ormovi vděčná, že mi pomohl. Přála jsem si, abych ho mohla obejmout nebo mu říct, že ho mám opravdu moc ráda, ale to nebylo nic pro něj. Nebo pro nás. Spokojila jsem se tedy s tím, že jsem mu řekla: „Kdyby sis toho nevšiml – a nepostaral se o mě – nevaroval mě v té chvíli, nevím, co by se stalo.“

Zafrkal, posunul si brýle a řekl: „Je to i tvoje zásluha. Vzala sis mé varování k srdci; nebyl jsem si jistý, jestli to uděláš. Tak a teď se dáme do Tertiovy svity.“

9. kapitola

Jannoulin hlas z Gianniho úst mi všechno oživil. Prchla jsem z věže, proběhla kolem překvapeného Moye a běžela do svého pokoje v Palasho Donques. Zavrtala jsem se pod peřinu a strávila celou noc vzpomínkami na to všechno: na to násilí, hrůzu, vinu, smutek.

S prvním rozbřeskem jsem zabušila na dveře Josquinova pokoje. Trvalo to pár minut, než otevřel; rozespale si ještě zastrkoval košili do jezdeckých kalhot, které si očividně v rychlosti natáhl. „Přemýšlela jsem,“ vychrlila jsem na něj nešťastně. „Neměli bychom toho divocha brát do Segoše.“

„Co navrhujete?“ zeptal se Josquin ochraptěle. Zdálo se, že jsem ho skutečně probudila z tvrdého spánku. „Pustit ho zpátky do divočiny?“

Jestliže ho Jannoula dokázala přimět k řeči, dokázala by ho přimět i k tomu, aby nás na těch svých pařátech pronásledoval; stejně jako mě dřív provázela po světě ona. Ať jí šlo o cokoli, nechtěla jsem ji mít nikde nablízku. „Neměl by ho lord Donques uvěznit tady, v místě, kde došlo k té vraždě?“

„Byl by to udělal raději, ano,“ řekl Josquin a založil si ruce. „Včera jsem ho musel dlouho přesvědčovat, než projevil dobrou vůli a souhlasil s tím, že toho tvora můžeme odvézt do Segoše.“

„Tak bude rád, že jste změnil názor.“

„A příště mám tedy jednat s ním nebo s někým jiným?“ zeptal se Josquin ostře. Jeho výtka na mě zapůsobila jako švihnutí bičem; nikdy jsem ho neviděla rozzlobeného. „Mluvím jménem hraběte Pesavolty,“ pokračoval, „ale musím být opatrný a jednat s rozvahou. On není dědičným panovníkem, kterého si vyvolila nebesa a nad jehož rozmary se nesmí nikdo pozastavovat. Vládne z dobré vůle svých baronetů. Už jsem tady utratil dost Pesavoltových peněz, až je mi to nepříjemné. Kdybych teď před lordem Donquesem změnil názor, byla by moje důvěryhodnost – a i důvěryhodnost hraběte – zpochybněna. Což by vyvedlo z rovnováhy i finanční stránku celé té záležitosti.“

Nenapadl mě žádný protiargument; na rozdíl od něho jsem nerozuměla politice státu Ninys. Rozloučila jsem se zdvořilou úklonou a chtěla jsem jít na ošetřovnu za Abdem. Josquin nejspíš vycítil, že na mě byl tvrdý, tak za mnou ještě zavolal: „Jestli se obáváte o naši bezpečnost, Serafíno, tak ho spoutáme. Osmička ví, co má dělat.“

Otočila jsem se k němu, udělala pár kroků pozpátku a znovu se uklonila a usmála jsem se, abych zakryla ten nepojmenovatelný strach, který jsem cítila v srdci. Osmička může Gianniho spoutat, ale já se bála té osoby, která spoutala jeho mysl.

Cesta do hlavního města nám trvala o polovinu času méně než cesta do hor, a to díky dobrým ninyským silnicím, průvodci, který je všechny dobře znal, a faktu, že jsme už při návratu nikoho nehledali. Josquin věděl, kde přepřáhnout koně a kudy je bezpečné cestovat i po setmění.

Gianni Patto měl ruce spoutané olověnou šňůrou, těsně omotanou kolem hrudi jako nějaký postroj, kráčel bez problémů stejným tempem jako koně. Nechoval se nijak agresivně, v ledově modrých očích měl mírný, klidný výraz.

Sledovala jsem ho jako ostříž, ale Jannoula už jeho ústy nepromluvila. Když jsem večer navštívila svou zahradu, zůstala v místě po Mrňavém Tomovi bolest.

I Abdo měl bolesti, a skoro nemluvil. Nůž toho mnicha jako by chlapci nejen přeřezal šlachy, ale zasáhl i jeho veselou a živou povahu. Jak to zranění poznamená jeho taneční nadání? Kdyby mě někdo okradl o hudbu, zabilo by mě to, a pro něj tanec určitě znamenal tolik, co pro mě hudba. Členové Osmičky ho střídavě vezli v sedle před sebou, i ti, kdo předtím dělali znamení svatého Ogda, když se k němu měli přiblížit. Byl přece jen především dítě, takže s ním hlavně soucítili. Chlapec seděl schoulený v sedle a opíral si hlavu o nablýskaný pancíř jezdce.

Už se setmělo, z luk kolem statků v nížině stoupala lehká mlha, a pak před námi konečně zablikala světla pochodní v Segoši. Dva nejmladší jezdci radostně vykřikli a popohnali koně vpřed, k městské bráně.

„Ti mladí to své mládí ani nepotřebují,“ smál se Moy, který právě vezl Abda.

Od brány se ozvaly poplašené výkřiky; naši hrdinové na ně odpověděli trochu vulgárně. Během sedmi týdnů cestování jsem se z ninyštiny naučila jen ty nejdrsnější výrazy. Strážci brány jim oplatili stejnou mincí a bylo slyšet smích.

Pak se brána se skřípěním otevřela a vyjela z ní dáma Okra na malém světlém oslíkovi, i ona jadrně klela. Následoval ji nějaký muž v tmavém hábitu. Ve skle brýlí se jí odrážela světla pochodní, na rtech jí pohrával úšklebek. „Netvařte se tak udiveně,“ zvolala a pobídla oslíka vpřed. „Měla jsem předtuchu, že přijedete, Serafíno, což mi přivodilo velmi zvláštní bolení břicha, jako kdybych snědla nějaký špatný tuřín!“

„Tedy, mám o sobě lepší mínění,“ odmrštila jsem její urážku.

Krátce se zasmála a pak křikla něco ninysky na vážného a přísného muže v černém, který jel za ní. „To je doktor Belestros, lékař hraběte Pesavolty,“ vysvětlila nám. „Jestli chceš i v budoucnu dělat stojky, Abdo, měl bys mu dovolit, aby tě odvezl do paláce.“

Nemám rád ty její předtuchy, sdělil mi podrážděně Abdo. Musí pořád do někoho rýpat.

Jiná už asi nebude, řekla jsem.

Právě si chce rýpnout i do Moye, odpověděl Abdo.

„Moyi,“ křikla dáma Okra, „nepřendávejte toho chlapce z koně; upustíte ho. Jeďte s doktorem Belestrosem do Pesavoltova paláce.“

„Ovšem, paní velvyslankyně,“ řekl Moy s úklonou hlavy a nechal lékaře předjet. Abdo se po mně ještě ohlédl, než odjeli; v té tmě jsem však neviděla, jak se tváří.

Oni se o tebe dobře postarají. Zítra za tebou přijdu, řekla jsem mu a pocítila úlevu aspoň nad tím, že snad dají Abdovi ruku do pořádku. Abdo neodpověděl.

Když dáma Okra vyřídila záležitost s Abdem, obrátila svého oslíka ke zbylým členům Osmičky. Gianni Patto stál poslušně za koňmi, zkřivená ústa dokořán. Dáma Okra přehnaně začichala a řekla: „Tak tohle je tedy nejnovější člen naší ošklivé rodiny? Smrdí víc, než jste mi říkala.“

„Nedokázala jsem to popsat výstižněji,“ odpověděla jsem.

„No, v mém domě každopádně bydlet nebude,“ pokračovala stařena příkře.

„Je formálně zatčený,“ ozval se Josquin, který popojel ke mně. Dáma Okra nakrčila tupý nos a zamračila se. „Zajímalo by mě, kam ho podle vás může hrabě zavřít. Hej, vy!“ křikla na zbytek naší eskorty. „Odveďte tuhle ohavnou příšeru do paláce a ubytujte ho ve třetí stáji, je prázdná. Není třeba ještě ke všemu traumatizovat Pesavoltovy dostihové koně.“

Naši vojáci zajásali; až se Gianniho zbaví, budou moct odjet domů. I mně se zastesklo po domově, ale podstatnou část svého úkolu jsem ještě měla před sebou. Nemohla jsem se tu dlouho zdržet, když jsem musela do svatého Abastera dorazit na Vysočinu v Samsamu a navíc do Porfýrie. A co Abdo, bude muset zůstat tady, než se mu ruka zhojí?

Už tak toho bylo na mě moc, natož s vyhlídkou, že to budu muset zvládnout sama.

Vojáci zamířili k bráně, ale Josquin otálel. Podívala jsem se na něj, pak ještě jednou, protože na mě upřeně hleděl, narezlé obočí povytažené. „Byla to dobrá cesta, Serafíno,“ řekl a lehce se v sedle uklonil. „Je mi ctí, že jsem s vámi mohl cestovat.“

„Já to taky tak cítím,“ odvětila jsem a překvapilo mě, jak se mi stáhlo hrdlo. Josquin se za tu dobu stal mým dobrým přítelem; bude mi chybět.

„Přeji vám hodně štěstí na další cestě,“ řekl a poškrábal se v řídké bradce, „ať svatý Nola provází vaše kroky. Doufám, že až skončíte, až najdete všechny, které hledáte, a až bude po válce, že si uděláte čas a zase nás navštívíte a vypovíte nám, jaká další dobrodružství jste ještě zažila.“

„Svatí na nebesích, už to skonči, chlapče!“ křikla dáma Okra rozzlobeně. „A jeď za těmi svými kumpány. Tahle není pro tebe, to přece dobře víš!“

Josquin ztuhl zahanbením a ponížením; byla tma, takže jsem neviděla, jestli zrudl, ale rychlost, s jakou popohnal svého koně k městské bráně, mluvila za vše.

Já možná zrudla taky. Kdo to mohl vědět? Byla tma.

Josquinovi přátelé ještě do města nevjeli. Gianni Patto se před bránou zarazil, poprvé od odjezdu z Donques vypadal neklidně. Nakročil jednou nohou s pařáty, ale neudělal další krok, zařval a zaškubal pouty. Vojáci ho obklopili, pro jistotu slezli z koní, aby je poplašená zvířata neshodila. Josquin jim přijel na pomoc a já řekla dámě Okře: „Musela jste být tak zlá?“

Ušklíbla se. „K tomu svému nedomrlému bratránkovi? Divím se, že vám na tom vůbec záleží. Vždyť už se málem naklonil a políbil vás.“

Přeháněla, ale já zároveň cítila, jak mi hoří tváře, možná měla pravdu. Netrpělivě jsem mávla rukou. „Neříkejte, že jste zase měla předtuchu.“

Odpověděla: „Jsou věci, které může našinec předvídat i bez před… tu…“

Podívala jsem se na ni. Jestli předtím předtuchu neměla, tak teď určitě ano, a nějakou obrovskou: jednu ruku si pevně tiskla k břichu, měla skelný pohled.

„Dámo Okro?“ promluvila jsem na ni.

Vytrhla se z tranzu, zakymácela se dezorientovaně v sedle a vykřikla: „Josquine, vydrž!“

Josquin se k nám otočil, působil zmateně, jako by nechápal, co tím výkřikem mínila. Gianni Patto hodil hlavou nazad a zařval – byl to ten nejhlasitější a nejpříšernější výkřik, jaký jsem kdy od živoucího tvora slyšela. Všechny koně se polekali, ale ten Josquinův se vzepjal a couvl. Josquin prudce zatápal rukama, ale nestihl se včas zachytit hrušky sedla. Kůň ho shodil a Josquin dopadl s ošklivým žuchnutím na dláždění.

Seskočila jsem z koně a bez rozmýšlení se k němu rozběhla. Mladík měl nohy zkroucené v jakémsi hrůzném úhlu; obličej se mu leskl potem, světlo pochodně jen zvýrazňovalo jeho nazelenalou barvu. Poklekla jsem k němu a vzala ho za ruku, hrdlo se mi tak svíralo, že jsem vůbec nemohla promluvit.

„Necítím nohy,“ vypravil ze sebe a s obrovskou námahou se pokusil o úsměv. „Vím, že je to špatné, ale kdybych je cítil, asi by to bylo… horší.“

Strážci brány přiběhli s nosítky a odehnali mě. Josquin se ještě jednou statečně usmál, když ho naložili na nosítka a zvedli. Rychle jej odnášeli a já za nimi vytřeštěně hleděla v jakémsi němém omámení, v uších mi bzučel roj vos.

Gianni Patto zase zkrotl, ve tváři se mu objevil ten jeho hloupý a poslušný výraz. Osmička, která jej už předtím obklopila, mu teď mávala meči před obličejem a nadávala mu do vrahů; Gianni se ani nepohnul a nebránil se. Srazili ho na zem a začali do něj kopat, on ani nepípl.

„Přestaňte,“ vykřikla jsem chabě, takže mě nikdo neslyšel. „Nechte toho!“ křikla jsem hlasitěji, rozběhla se k Nan a zatahala ji za rukáv. Rychle na mě pohlédla, a to jí stačilo. Odtáhla ženu vedle sebe od Gianniho a obě pak rychle učinily kopancům přítrž. Vojáci ustoupili, prudce oddychovali; nejen mně stékaly po tvářích slzy.

Gianni Patto zvedl hlavu z dláždění; jeho oči barvy průzračného ledu se setkaly s mým pohledem, díval se na mě s tak pronikavou inteligencí, až jsem zavrávorala dozadu, jako by mě uhodil. Děsivě se zasmál.

Na okamžik jsem měla strach, že budu zvracet.

„Fííí-nooooo!“ zahřměl jeho hlas silou hromu.

„Odveďte ho,“ řekla jsem a odvrátila pohled. „A pro všechny svaté, buďte opatrní.“

Svázali mu nohy kolem kotníků krátkým provazem, paže mu připoutali ještě pevněji k bokům; vstal, nemotorně a těžkopádně, nekladl odpor a následoval je do města; jeho pařáty škrábaly a chřestily o kamenné dláždění.

Dáma Okra ani nesesedla, ani se nepohnula, bylo to zvláštní; jen upřeně zírala do tmy, těžce oddechovala. Čelo se jí lesklo potem, oči měla vyvalené.

Já jsem se, celá roztřesená, vyškrábala na koně a snažila se zklidnit divoké bušení svého srdce. Všechno se seběhlo tak rychle. „Obvykle se takhle nechová,“ řekla jsem ochromeně, jako by to mohlo dámu Okru nebo mě samotnou nějak uklidnit. Věděla jsem, co se určitě stalo. To Jannoula se skrze něj zase projevila. To ona ho přiměla k tomu výkřiku? Ublížila mu? O co jí šlo? Nedokázala jsem uvažovat; hrůza mě zavalila jako těžká mokrá deka.

„He?“ vyhrkla znenadání dáma Okra, jako by se s leknutím probudila. „Říkala jste něco?“

Otevřela jsem pusu a zase ji zavřela, nedostávalo se mi slov. Dáma Okra předtím ani nezareagovala na Josquinovo zranění; byla sice zlá, ale obvykle ne tak moc.

„Tak se vraťme domů. Hrozně mě bolí hlava a je pozdě,“ obořila se na mě vyčítavě, jako bych já jediná mohla za to, že tak dlouho ponocuje.

Pobídla osla; ani se neobtěžovala ohlédnout, jestli jedu za ní.

Nespala jsem. Nemohla jsem. Chodila jsem sem a tam po zeleném pokoji pro hosty, dokud nevyšlo slunce.

Nikdy dřív mě nenapadlo, opravdu nikdy, že bychom za hledání ityasárů mohli zaplatit ještě větší cenu, než představoval vynaložený čas, námaha a finanční prostředky. Smrt toho mnicha, i když si ji zasloužil, byla příliš vysoká cena. Abdovo zranění byla příliš vysoká cena. Josquinova páteř… Na to jsem ani nedokázala pomyslet. Naplňovalo mě to zoufalstvím.

A vrcholem všeho bylo to, že mé hledání přivábilo Jannoulu. Že by ona vyprovokovala Gianniho, aby toho mnicha zabil? Křičel Gianni proto, aby upoutal mou pozornost, když poplašil Josquinova koně? Říkala, že by mi mohla v tom hledání pomoct; o takovouhle pomoc jsem tedy nestála.

Nevěděla jsem, co mám dělat. Při pomyšlení na to, že budu v pátrání pokračovat, se mi dělalo špatně. Přála jsem si toho nechat, vrátit se domů, schovat se přede všemi. Ale pak by tyhle hrozné oběti byly opravdu zbytečné… Bylo určitě na mně, abych jim dala nějaký smysl.

Padla jsem na postel, tíhou svých myšlenek úplně zavalená. Už zpívali ptáci, když jsem usnula.

Probudila jsem se a bylo už přinejmenším poledne; aspoň se mi tak zdálo podle slunce, které svítilo do oken. Umyla jsem se a oblékla, dozrálo ve mně rozhodnutí: nemůžeme vzít Gianniho Patta do Goredu. Možná by se stejně býval choval násilnicky a nevypočitatelně, i kdyby ho Jannoula neovládala, ale nemohla jsem si pomoct, byla jsem přesvědčená, že ho ovlivnila. Nechtěla jsem, aby ji Gianni Patto přenesl do blízkosti mého domova nebo lidí, které jsem milovala. Cítila jsem to tak už v Donquesu; neměla jsem dopustit, aby mě Josquin přesvědčil o opaku. Hodlala jsem to říct dámě Okře, a ona pak požádá hraběte Pesavoltu, aby toho tvora – a tím pádem i Jannoulu – někam zavřel.

Toho tvora. To bylo nefér. Věděla jsem to, ale nedokázala jsem se o něm teď vyjádřit jinak.

Předchozího večera jsem nechtíc zanedbala péči o svou zahradu; Abdo mi navrhl, abych to zkusila. Bolelo mě pomyslet na Abda. Uvažovala jsem, že se o ni postarám teď, ale příšerky zjevně nebyly naštvané; to bych poznala, protože by mě bolela hlava.

Když mě nepotřebovaly, neměla jsem chuť do zahrady jít. Šla bych se tam jen uklidnit a napadlo mě, že vlastně právě tohle celou tu dobu dělám. Že ta zahrada je kolem mě možná pořád.

Klopýtavě jsem sešla dolů. Neduard a Blanka seděli v jídelně vedle sebe, vládlo tam přátelské ticho. Stůl byl pokrytý sněhobílým ubrusem, stály na něm dvě kytice šeříku, které se sem moc nehodily. Mezi nimi se porůznu povalovaly chirurgické nástroje, kousky kovu a použité nádobí. Blanka právě omotávala železný prut měděným drátem, a když mě uviděla, usmála se od ucha k uchu a vyskočila. Vypadala zdravěji; ve tvářích už měla barvu, šupiny se jí leskly a už tolik nepřipomínaly strupy. Dostala jakési světle zelené šaty, nebylo na nich nic zvláštního, ale vypadaly mnohem líp než to, co měla na sobě předtím. „Dobré ráno jak vy chtít snídani já můžu udělat pro vás to,“ vychrlila na mě a já žasla, kolik goredských slov umí. „Kuchyň samé jídlo.“

Její milé chování a radost, že mě vidí, mě hluboce dojaly a musela jsem nejdřív spolknout knedlík v krku, než jsem dokázala odpovědět. Možná se nám nakonec přece jen podařilo vykonat něco, co stálo za tu námahu. „Děkuju, nemám hlad,“ vypravila jsem ze sebe. Blanku to sdělení, že „nemám hlad“, úplně omráčilo, nicméně zase si kecla na židli a pokračovala v navíjení drátu.

„Pamatuje si slova,“ řekl Neduard. I on vypadal spokojeněji bez své masky a kožené zástěry; měl na sobě praktický vlněný kabátek a plátěnou košili jako kterýkoli jiný muž skromných způsobů. Usmíval se alespoň očima, když nemohl zobákem, a leštil nějakou hrozivě vyhlížející pilku. „Vítejte zpátky,“ řekl a opatrně zkoušel ostří pilky tím, že si odřízl tenký proužek nehtu na palci.

„Je tu někde dáma Okra?“ zeptala jsem se, protože jsem si s ní chtěla promluvit o Giannim a mít už tuhle záležitost z krku.

„Je v knihovně,“ řekl Neduard, odložil pilku a bezmyšlenkovitě sáhl po malé stříbrné solničce. Byla v ní i mrňavá lžička, kterou začal tu sůl míchat.

„Ona mluvit sama s duchy!“ vykřikla Blanka a vykulila fialové oči.

Starý lékař pacientů stižených morem jí položil ruku na předloktí a něco jí tiše řekl. Přikývla, cosi zakňourala a zase se soustředila na navíjení drátu. „Dáma Okra byla celou noc vzhůru,“ vysvětloval Neduard. „Zjevně něco mluvila. Blanka kvůli tomu nemohla spát.“

„S kým mluvila?“ zeptala jsem se a sledovala, jak vysypal obsah solničky do vázy s šeříkem.

Podíval se na mě svým mírným pohledem. „Myslím, že sama se sebou. U někoho takhle starého to není nic neobvyklého, i když jsem si nikdy dřív nevšiml, že by něco takového dělala. Daleko víc mě zarazilo, že byla dnes ráno tak veselá.“

„To je dost znepokojující,“ řekla jsem a musela jsem se usmát. „Budu to muset nejprve vidět na vlastní oči, než tomu uvěřím, ale slibuju, že tomu přijdu na kloub.“

Během mé řeči si Neduard s naprostou samozřejmostí strčil stříbrnou solničku za košili. Přísně jsem na něj pohlédla; chvíli mu trvalo, než pochopil, a pak se zahanbeným výrazem solničku vytáhl a postavil ji zpátky na stůl. „Mnoho mých pacientů je chudých a nemůžou mi zaplatit,“ řekl na vysvětlenou. „Obávám se, že jsem si už vypěstoval jakýsi zvyk vzít si odměnu sám, když na ni narazím, od lidí, kterým nebude chybět. Je to takový zvyk, kterého se těžko zbavujete.“

Měla jsem podezření, že to není tak úplně pravda a že solnička opět skončí v jeho záňadří, sotva odejdu z jídelny. Přesto jsem na jeho slova uctivě kývla a pak se vydala hledat dámu Okru, o níž jsem slyšela, že je veselá.

Najít dámu Okru v jejím vlastním domě bylo poměrně snadné; její zvučný hlas byl jako předtucha sám o sobě, vždycky ji ohlašoval dřív, než se objevila. Když jsem se přiblížila ke knihovně, slyšela jsem ji tam hovořit. Přitiskla jsem ucho ke dveřím a jasně jsem slyšela, jak říká: „… před více než sto lety, myslela jsem, že jsem jediná taková na celém světě. Jistě si dokážete představit, jak jsem si připadala osamělá. Vlastně ne, nebudete si to muset představovat, že ne. Vy to víte.“

Byla to docela zvláštní řeč na to, aby ji pronášela jen sama k sobě. Opatrně jsem otevřela dveře. Dáma Okra seděla za vyřezávaným mahagonovým stolem na protější straně knihovny, kolem sebe rozházené papíry a v ruce držela brk. Při zvuku otevíraných dveří vzhlédla a zářivě se usmála.

Leknutím jsem se div nezapotácela. Nešlo jen o ten úsměv; v místnosti opravdu nikdo další nebyl.

„Serafíno, pojďte dál! Jsem tak ráda, že jste se konečně probudila!“ řekla a pokynula směrem ke křeslu naproti stolu. Těkala jsem pohledem po stole, viděla jsem pergamen, inkoust, knihy, pero, pečetní vosk. Neviděla jsem však žádný thnik. S kým to tedy mluvila?

„Dělám podrobný přehled vaší cesty a výdajů pro hraběte Pesavoltu,“ řekla dáma Okra a zdálo se, že si mého překvapení vůbec nevšimla. „Nebojte se, nebudete s ním muset jednat. Ale mohla byste podepsat tohle poděkování.“ Pokynula mi, abych šla blíž, a podala mi dopis a pero.

Posadila jsem se do koženého křesla před psacím stolem a pročítala dopis. Psala v něm zaníceně o tom, jak dobře se zachoval, když mě nechal cestovat Ninysem; připomněla, že Gored je mu dlužníkem, ale nic konkrétního neslibovala. Zdálo se mi, že se můžu bez obav podepsat.

„Musíme si promluvit o Giannim Pattovi,“ řekla jsem, když jsem jí vrátila dopis a pero.

„Nemusíte si dělat starosti,“ řekla. „Dnes ráno jsem šla za hrabětem a zajistila jeho propuštění.“

Vykulila jsem na ni oči. „Pro-promiňte, cože jste… udělala?“

Dáma Okra horlivě přikyvovala. „Jakmile bude čistý, přijde sem.“

„Sem, to jako sem?“ řekla jsem a ukázala na zem vedle křesla.

„Mám tu místo a hrabě by ho držel ve stáji, nepustil by ho do domu a začal by dlouhý proces, jak ho zcivilizovat,“ řekla. Znělo to tak rozumně.

„Neměla byste ho brát k sobě domů,“ řekla jsem jí, když jsem se vzpamatovala z úleku a vrátila se k tomu, proč jsem sem přišla. „Byla to chyba, že jsme ho vůbec odvedli z hor. Má sklony k násilí, je nevyzpytatelný a nedokáže se úplně ovládat.“ Taky je zcela pod vlivem Jannouly, chtěla jsem dodat, ale něco způsobilo, že jsem zaváhala.

S kým to mluvila? Zamrazilo mě v zádech.

„Vám by nemělo vadit, jestli tu je, nebo ne,“ řekla dáma Okra a přimhouřila vyboulené oči. „Zítra za svítání máte odjet do Samsamu. Vaši průvodci už na vás týden čekají v paláci a Pesavolta chce, aby už zmizeli.“

Tak brzy. Ovšem, nemohla jsem marnit čas. „Bude Abdo natolik v pořádku, aby mohl jet se mnou?“ Bodla mě výčitka, protože jsem mu slíbila, že se za ním ráno přijdu podívat, a místo toho jsem celé dopoledne prospala.

„Naprosto ne,“ řekla dáma Okra příkře a zatvářila se nad takovým nápadem pohoršeně. „Abdo si potřebuje pár týdnů odpočinout. Odvezu ho pak do Goredu s Giannim, Blankou a Nedem.“

„Můžu ho vidět, než odjedu?“

„Je teď na operaci šlach na ruce,“ řekla. „Nebojte se, doktor Belestros je nejlepší dračí lékař, jakého si hrabě mohl pořídit.“

Ani se tedy nerozloučím. „A jak je na tom Josquin?“ vyptávala jsem se.

„Belestros mu dal nějaká sedativa. Celou noc měl hrozné bolesti,“ řekla dáma Okra smutně. Poprvé projevila náznak soucitu se svým vzdáleným bratrancem, ale netrval dlouho. Znovu se usmála. „Toho taky vidět nemůžete, ale mohla byste mu napsat dopis. Vím, že je vaším přítelem.“

Vychrlila na mě řadu nepříjemných informací najednou, ale kromě mého úleku a smutku ve mně hlodalo ještě cosi jiného. Snažila jsem se rozmotat své pocity a přijít na to, co to je, pořád marně, dokud dáma Okra neřekla: „Všechen tenhle boj bude nakonec stát za to, Serafíno, až budeme všichni spolu, tak jak to má být.“

Ta slova mi k ní vůbec neseděla, to nebyla ona.

To její veselí. Náhlý zájem o Gianniho. Rozhovor, který vedla sama se sebou…

Včera večer jsem se nezajímala o nic jiného než o Josquinovo zranění, takže jsem si nevšimla, k čemu došlo přímo před mýma očima. Než Gianni vykřikl nebo Josquin spadl z koně, dáma Okra měla předtuchu.

Její mysl se setkala s Gianniho myslí a našla tam Jannoulu.

Pozorně jsem si prohlížela její žabí obličej. Ten blažený výraz nebyl Jannoulin; dáma Okra nevypadala jako Gianni, když Jannoula hovořila jeho ústy. Blanka říkala, že dáma Okra nespala; mohla s ní Jannoula celou noc mluvit? Přesvědčovat, manipulovat… dokonce ji změnit?

Jestli dámu Okru Jannoula kontaktovala, jak to fungovalo? Bylo to jako slyšet Abdův hlas, nebo se do ní mohla Jannoula zavrtat hlouběji, jako to udělala s Giannim a se mnou? Pamatovala jsem si, jak změnila mé myšlení a city, ale rovněž to, že se zas obojí vrátilo na místo, když úplně zmizela.

Pamatovala jsem si, jak dokázala pobývat v mé hlavě a poslouchat, o čem mluvím.

Řekla jsem: „Ukaž se, Jannoulo.“

Obličej dámy Okry najednou dostal napjatý výraz, přivřela vypoulené oči do mazaného kočičího pohledu. „Ahoj, Serafíno,“ řekla s Jannoulinou monotónní intonací. „Předpokládám, že nejde o žádné překvapení, nicméně je to příjemné.“

Překvapení nepřekvapení, udělalo se mi špatně. „Pusť dámu Okru. Ihned ji opusť.“

Jann-Okra zavrtěla hlavou a mlaskla. „Ty okamžitě všechno zkazíš. Proč, Serafíno? Mysl milé Okry se spojila s mojí. Zkusila jsem zaklepat – fungovalo to s Giannim a dalšími nic netušícími nevinnými oběťmi –, ale neotevřela. Byla velice uzavřená; nemohla jsem se k ní dostat.“

Dáma Okra bývala tak neoblomná, nepouštěla nikoho do mysli. Určitě slyšela Jannoulino „klepání“, ale její podezíravá povaha jí bránila, aby otevřela. Gianni takhle pohotově uvažovat nedokázal, ale kdo byli ti ostatní? Někdo jí řekl o mém pátrání…

„Teď díky mně není jedna stará paní tak osamělá,“ řekla Jann-Okra. „Tys určitě slyšela, jak s ní mluvím. Jak by ne? Má hlas jako mula.“

Zamračila jsem se. „Slyšela.“

„Proč jí upírat mou společnost, když ji těší?“ Žádostivě mžourala, jak jsem viděla z výrazu Okřina obličeje, který ji docela dobře napodobil. „Mám sto chutí ti uštědřit lekci. Mohla bych s tebou mluvit v hlavě prostřednictvím slečny Puntičkářky a přimět tě, abys ji odvázala, jako jsi to udělala s Giannim. Mohla bych tě donutit vypudit všechny z tvé zahrady, jednoho po druhém, až bys zůstala opravdu úplně sama.“

Trpce se usmála. „Nikdy jsi neocenila, jaké máš štěstí. Tvoje mysl se spojila s ostatními spontánně. Já je musela hledat, ale moje píle nakonec přinesla ovoce. Hledala jsem a našla. Pomohlo mi, že jsem je všechny viděla v tvé hlavě. Byla jsi pro mě jako mapa.“

„Proč?“ zeptala jsem se. „Proč to děláš?“

Zatvářila se poněkud překvapeně. „Chci přesně to, co chceš ty, Serafíno: aby se polodraci konečně spojili. Jsme na stejném tažení; považuju tě za svou pomocnici.“

„Nedělám to kvůli tobě!“ vykřikla jsem.

Neposlouchala; její oči najednou dostaly skelný výraz. Vrásčité tváře jí zbledly a na čele se zaleskl pot. Naklonila jsem se dopředu, zadržela dech, doufala jsem, že je to úvodní salva v nějaké vnitřní válce, že dáma Okra přešla do útoku. Ta stařena byla tak bojechtivá, nedokázala jsem si představit, že s Jannoulou neválčí. Kdyby kdokoli mohl doufat, že ji porazí, určitě by…

Pohled se jí zase zaostřil a Jannoulin hlas řekl: „Takže tohle je její slavný smysl pro předtuchy. Velmi zajímavé a překvapivě bolestivé.“ Mnula Okřino sádelnaté břicho a polykala jako někdo, komu je nevolno. „Ta vize mě ale potěšila, Serafíno. Pomohla jsi mi, ať už záměrně nebo ne, a za pár okamžiků se dovíš, jak jsem já pomohla tobě.“

Někdo zaklepal na hlavní dveře.

Jedna ze služebných spěchala kolem dveří knihovny otevřít; bylo slyšet tlumené hlasy, nějaký kvapný rozhovor, a pak kroky návštěvníka směřující chodbou k nám. Jann-Okra našpulila tlusté rty v koketním úsměvu. Já se otočila ke dveřím, obrnila jsem se, protože jsem nevěděla, koho čekáme.

Byla to Od Frederika. Zrzavé vlasy jí trčely ještě divočeji; boty měla obalené zaschlým blátem. Pohled divoký, jako by několik dní nespala. Vklopýtala do knihovny, přitiskla si ruce na srdce a klesla na kolena k mým nohám.

„Serafíno. Sestro. Díky všem svatým, že jsem sem dorazila včas,“ řekla chraptivě samsamsky. „Nevím, jak tě požádat o odpuštění. Chovala jsem se hrozně. Posmívala jsem se ti a urazila tě. Řekla jsem mnichům, že jsi příšera, a oni vás nechali sledovat.“

Zděšeně jsem si přitiskla ruku k ústům. Tak tady je původce Abdovy bolesti.

„Byla jsem celý život sama,“ pokračovala úpěnlivě a nastavila spojené dlaně, jako bych jí do nich mohla to odpuštění nalít. „Opevnila jsem se vůči světu jakousi ohradou. Bolest tak zůstala v bezpečné vzdálenosti, ale laskavost nemohla dovnitř. Já nevěřila – nedokázala jsem věřit – v tvé přátelství.

Teď vidím, jak osamělý život jsem vedla,“ řekla a plazila se mi u nohou. „Nechci zemřít opuštěná. Chci, abychom byli všichni spolu. Odpusť mi mou nespravedlivou zlobu.“

Rychle jsem pohlédla na dámu Okru, která s nevinným výrazem zvedla ruce v obranném gestu a pronesla Jannouliným hlasem: „To nemluvím já. Nedokážu současně obývat dvě mysli. Nemůžu být dokonce ani sama sebou, když jsem v mysli dámy Okry. Teď jenom vím, že mé tělo rvou vlci.“

Nevšímala jsem si její komedie. „Ty jsi jí něco provedla. Změnila jsi její mysl.“

„Já jen otevřela několikeré dveře a ukázala jsem jí pravdu, kterou před sebou skrývala. Její osamělost je její vlastní.“

„Udělala jsi to proti její vůli.“

Jannoula pokrčila Okřinými rameny. „Jestli to byla Frederičina vůle být ubohým podivínem, je její vůle hloupá. Nestydím se za to, že jsem ji přemohla.“

Od Frederika naší goredštině nerozuměla, ale slyšela své jméno. Zvedla čelo ze země a zeptala se: „Cože?“

Obličej dámy Okry na okamžik povolil a pak rychle zamrkala, sevřela opěradla židle, jako by se jí udělalo slabo a točila se jí hlava. Pozorně jsem ji sledovala, napadlo mě, jestli to neznamená konec Jannouliny aktivní pozice. Zdálo se, že ano, ale já věděla, že Jannoula může i nadále pasivně zůstat v Okřině hlavě a sledovat všechno jejíma očima a ušima.

Dáma Okra důstojně vstala a obešla stůl. „Má drahá, drahá přítelkyně,“ řekla, vzala Od Frederiku za ruce a jemně ji přiměla vstát. „Jsem tak ráda, že jsme konečně spolu.“

Objaly se jako dlouho ztracené sestry. Odvrátila jsem se, v útrobách jsem cítila nevolnost vyvolanou směsicí pocitů.

Toto jsem si přece přála, tu zahradu, to, aby se polodraci měli rádi jako jedna rodina. Ale jak jsem to mohla chtít i teď?

10. kapitola

Odešla jsem z knihovny, na chodbě jsem se srazila s Blankou a Neduardem, přecházeli sem a tam, oči vykulené, pohled plný obav.

„Poslouchali jsme,“ zašeptal Neduard.

„Hlas jak osel!“ řekla Blanka. „Jaký duch v její hlavě?“

Objala jsem každého z jedné strany a vedla je zpátky do jídelny. „Další polodračice jménem Jannoula našla způsob, jak zamořit mysl druhých,“ řekla jsem tiše. „Slyšeli jste ji někdo volat?“

Neduard rázně zavrtěl hlavou, ale Blanka polekaně vypískla. Natáhla se a zaklepala mi klouby prstů na hlavu. Pochopila jsem – Jannoula přece říkala, že klepala.

Neduard se zeptal: „Stačí ji jednoduše nevpustit, neotevřít dveře?“

„Možná,“ řekla jsem, ačkoli jsem se bála, že ne. Jannoula nějak ošálila dámu Okru, aby se s ní spojila. Mohli se všichni ityasárové spojit pomocí svého ohně duše? Kolik z nás to udělalo, aniž jsme si to uvědomili?

Blanka si opřela hlavu o mé rameno a fňukala. Neduard se zeptal: „A čeho chce ta Jannoula dosáhnout, tím že vpadne do myslí ostatních?“

„Tvrdí, že nás chce svést dohromady,“ řekla jsem. „Stejně jako já. Ale oč dalšího jí jde kromě toho, to nevím.“ Pokusila jsem se o úsměv, ale neměla jsem na to žaludek. Nechala jsem ty dva, ať si spolu špitají, a sklesle jsem zalezla do svého pokoje. Musela jsem se připravit na Samsam.

Měla jsem odjet už následujícího rána; nevěděla jsem, jak bych se z toho mohla vyvléknout. Začala jsem se připravovat, pomohla jsem služkám vyprat své prádlo a rozvěsit je na šňůru na dvoře, ale myšlenkami jsem byla jinde. Byla jsem nervózní, rozčilená.

Asi bylo marné dál protestovat proti tomu, aby Gianni odjel do Goredu; dáma Okra byla ninyskou velvyslankyní a já jí nemohla zabránit v tom, aby se do Goredu vrátila s Jannoulou v lebce. Kiggs a Glisselda se museli dovědět, co se chystá. Když jsem pověsila prádlo, vrátila jsem se do svého pokoje, vyndala svůj krásný náhrdelník a stiskla malé tlačítko na přívěsku.

„Hrad Orison, identifikujte se, prosím,“ ozvala se za pár vteřin Glisselda. Určitě seděla u svého psacího stolu; obvykle jsem volávala později.

„Sera…“ začala jsem.

„Fíno!“ vykřikla. „To je krása, slyšet váš hlas. Jste v Segoši? Bude Abdo v pořádku?“

Nejenže jsem se včera zapomněla postarat o svou zahrádku, ale zapomněla jsem i podat královně hlášení. „Má po operaci. Dáma Okra si myslí, že mu dají ruku do pořádku, ale potřebuje odpočívat. Zůstane tady a do Goredu se vrátí za pár týdnů.“

Glisselda řekla: „Tolik mě to mrzí. Dobře se o něj postaráme, slibuji.“

Stála jsem u okna a hleděla dolů na ulici. Kolem projížděl oddíl vojáků hraběte Pesavolty; změnila jsem téma. „Je tam s vámi princ Lucian?“

„Je venku, zatýká,“ řekla. „Dali jsme Synům svatého Ogda dva dny, aby opustili město. Většina z nich odešla v klidu, chvála nebesům, ale několik z nich se rozhodlo znepříjemnit život našim Tunelářům – lidem, kteří zase zprovozňují naše tunely. Synové schválně zničili několik podpůrných sloupů a způsobili propad. Půlka apsidy chrámu svatého Joberta se zřítila do podzemí.

„U všech svatých!“ vykřikla jsem. „Byl někdo zraněn? Ti dračí učenci…“

Nečekaně se rozesmála: „Nového chrámu svatého Joberta, byl v té době prázdný. Synové se neodvážili vlézt pod ten starý, v Quigholu. Je plný quigů,“ štěbetala. „Lucian ví, koho hledat, ale víc přes thnik nemůžu prozradit. Není to dost bezpečné, i když si nedovedu představit, že by nějaký Syn svatého Ogda odposlouchával pomocí nějakého quigutlovského přístroje. To by asi umřel na otravu paradoxem.“

Krátce jsem se uchichtla. „Doufala bych, ale to nehrozí.“

„No konečně,“ řekla Glisselda. „To vás rozesmálo. Máte tak smutný hlas, že bych si myslela, že jste to byla vy, kdo se potmě lopotil s tou obnovou tunelů.“

Měla jsem každopádně aspoň takový pocit. „Mám další zprávy,“ řekla jsem a opřela si čelo o okenní tabulku. Zhluboka jsem se nadechla a řekla jí o Jannoule, úplně všechno – od svého zápolení s ní až po její ovládnutí Gianniho Patta. A jak sem Jannoula přivedla z Pinabry Od Frederiku a změnila povahu dámy Okry. Jak má v úmyslu shromáždit všechny polodraky.

Glisselda dlouho mlčela. „Fíno, měla jste nám to říct,“ promluvila konečně.

„Mrzí mě to. Nevěděla jsem, že se vrátí,“ řekla jsem nešťastně. „Nevěděla jsem, že dokáže najít ostatní nebo že je bude chtít shromáždit nebo…“

„To samozřejmě ne,“ řekla Glisselda a zdálo se, že se na mě zlobí. „Tak jsem to nemyslela. Měla jste nám říct, jak vám ublížila.“

„Proč?“ zeptala jsem se a hrdlo se mi svíralo.

„Protože jsme vaši přátelé a možná bychom vám to pomohli snášet,“ řekla královna. „Vím, že Lucian cítí totéž, a kdyby tu byl, řekl by vám to sám.“

Nikdy jsem se nesvěřovala ostatním s něčím osobním. Strýček Orma, můj jediný důvěrník po celá léta, byl také jediný, kdo o Jannoule věděl, a to ještě nevěděl všechno. Nedokázal by pochopit, jaké to je.

Neuvědomila jsem si, že by i ostatní lidi možná zajímalo, co se děje v mém srdci.

Glisseldina slova mi byla útěchou, ale já se cítila líp předtím, než je vyslovila; když jsem měla všechno pěkně zasuté. Soucit jako by jen zjitřoval všechnu tu bolest, kterou jsem cítila, všechny pocity, které nemohl vyřešit.

Byla to bystrá královnička; pochopila, proč mlčím. „Řekněte mi,“ požádala mě a šikovně změnila taktiku, „dokáže ta Jannoula takhle ovlivnit myšlení kohokoli, nebo to funguje jenom u ityasárů?“

Odstoupila jsem od okna a jednou rukou si protřela oči. „Eh, pokud vím, tak jenom u ityasárů, jinak by určitě dokázala přinutit své věznitele, aby ji pustili.“ Předpokládala jsem, že je pořád ještě ve vězení; pět let jsem se o ni nezajímala.

„A co chce?“ ptala se Glisselda. „Okupovat Gianniho mysl je určitě příjemné, ale nedovedu si představit, že by sama se sebou skončila, vy ano? Přece nechce strávit zbytek života jak někdo jiný.“

„Chtěla okupovat mě a už nikdy z mé mysli neodejít,“ řekla jsem rozechvělým hlasem.

„Ale proč? Jen proto, aby unikla z vězení, nebo vás chtěla využít k nějakému zlému účelu? Byla sobecká a bylo jí to jedno, nebo šlo o nějakou škodolibost a úmyslné ubližování?“

Takovou otázku by mi určitě položil i Lucian Kiggs. Přecházela jsem sem a tam před oknem a přemýšlela. Konat zlo nebo být zlý, je mezi tím nějaký rozdíl, nebo ne? Bylo mi pořád Jannouly líto, že je ve vězení, že prožívá bolest a muka, a cítila jsem vinu za to, že jsem ji tam zase poslala. Pokud jí útrapy, které denně prožívala, pokřivily charakter a narušily schopnost rozeznat, co je správné a co ne, už tenkrát, kdy jsme se přátelily, kam až to došlo dnes?

„Nedokážu uvěřit, že je nenapravitelně špatná a zlá,“ řekla jsem pomalu, „ale nezastavila by se před ničím, jen aby unikla svému vězení. Gianniho mysl možná nebyla ideální pro dlouhodobé okupování, ale teď má dámu Okru. To je opravdová moc. Velvyslankyně má naprostou důvěru hraběte Pesavolty – a taky vaši.“

„Mou už ne,“ řekla Glisselda, „ale uvidím. Dáma Okra se vrací do Goredu.“

„Všichni se tam vrátí – dokonce i Od Frederika – pokud ještě stojíte o to, abychom vytvořili Past svatého Abastera,“ řekla jsem a posadila se na kraj postele.

„Vy si myslíte, že bychom neměli?“ zeptala se.

Zavřela jsem oči. Chtěla jsem říct: Ne, v žádném případě bychom to neměli dělat. Nevíme, co udělá ona. Ale nebyla jsem si jistá, že bych jednala správně; ten problém vyžadoval, aby se na něj někdo podíval jasně a objektivně. Řekla jsem tedy: „Zítra odjíždím do Samsamu. Budu pokračovat v hledání, dokud mě nepovoláte domů. Řekněte všechno princi Lucianovi. Ten bude mít určitě nějaký nápad. Vždycky má nějaký nápad.“

„Samozřejmě,“ souhlasila veselejším hlasem. „A vám kladu na srdce, abyste se netrápila víc, než je zdrávo.“

„Slyším a poslechnu.“ Musela jsem se usmát; víc, než je zdrávo mi dávalo prostor k manévrování.

„Líbám vás na tváře,“ rozloučila se, „a princ Lucian by udělal totéž, kdyby tu byl.“

Vypnula jsem thnik a praštila sebou na postel, snažila jsem se dát se dohromady: měla jsem radost z Glisseldina stálého a neochvějného přátelství, bylo mi líto, že Kiggs uslyší můj příběh od někoho jiného, a cítila jsem tu zvláštní pachuť smutku, který na mě vždycky padl, když jsem litovala Jannoulu. Vzpomínala jsem na její spálené paže plné puchýřů. Do určité míry nemohla za to, jaká byla, stejně jako Gianni Patto. To, co jsme spolu prožily – a můj strach –, mi bránilo, abych se s ní usmířila, ale co když Kiggs nebo Glisselda dokážou získat její důvěru a spolupráci? Musí existovat nějaký způsob, jak by se toho dalo dosáhnout.

Nespokojená jsem s přemáháním vstala a šla si posbírat oblečení.

Gianni Patto přišel do domu dámy Okry hned po večeři, měl na sobě kabát a kalhoty ušité z nějakého stanu, vlasy a obočí zastřižené a vousy oholené. Hlasitě dýchal obrovskou červenou pusou a bledé oči mu těkaly na všechny strany, nezaostřeným pohledem. Dáma Okra mu nabídla pozdní večeři a laskavě na něj mluvila, když mu polévala rozmačkaný vařený tuřín záplavou omáčky. Byl tak vysoký, že seděl u stolu na zemi, nohy s pařáty složil pod sebe a jedl rovnou z talíře, protože neuměl používat příbor. Dáma Okra plivla na ubrousek a otírala mu bledý obličej. Nemohla jsem se na to dívat. Šla jsem si brzy lehnout s výmluvou na časný ranní odjezd a nikomu nevadilo, že jsem odešla.

Umyla jsem si šupiny a postarala se o zahradu; sotva jsem usnula, probudilo mě ťukání na okno. Rozespale jsem otevřela oči, zase je zavřela a pak jsem se prudce posadila, když jsem si uvědomila, co jsem viděla.

Někdo ke mně lezl oknem.

Nebojte se, řekl známý hlas v mé hlavě. To jsem jenom já.

Okamžitě jsem byla na nohou a spěchala k oknu, abych pomohla Abdovi dovnitř. Chvilku jsme jen tak stáli a pevně se objímali, nemluvili jsme; cítila jsem, že má levou ruku zavázanou silnou vrstvou obvazu. Nakonec jsem ho pustila a zavřela okno. Abdo se naklonil a padl do nohou postele, křenil se od ucha k uchu.

„Podle tvého nezvyklého vstupu soudím, že jsi podobným způsobem opustil ošetřovnu v paláci,“ poznamenala jsem a posadila se vedle něj.

Potřebují tam víc stráží, řekl Abdo vesele a pohrával si s uzlíkem vlasů. Kdejaký odhodlaný darebák by se dostal dovnitř i ven.

Měla jsem podezření, že většina těch darebáků by se nedostala přes hradby paláce.

„Nerada bych zchladila tvé nadšení,“ řekla jsem přísně jako starší sestra a ukázala na jeho zavázanou ruku, „ale bylo mi řečeno, že máš po operaci několik týdnů odpočívat. I když bych tě moc ráda vzala s sebou, nemám to svědomí vláčet tě do Samsamu, jestli tvoje ruka…“

Doktor Belestros mě ještě neoperoval, řekl Abdo udiveně. Operace měla být zítra.

Otevřela jsem pusu a zase ji zavřela. Dáma Okra mi tedy lhala.

Proč? Abych odjela bez něj? Aby ho mohla do Goredu přivézt ona – nebo Jannoula – a mít ho tak pod kontrolou?

Abdo zvedl zafačovanou zraněnou ruku. Nebolí mě to. Operace by stejně nemusela přinést kýžený výsledek, naděje na úspěch je tak padesátiprocentní. Četl jsem doktorovy poznámky.

„Měl jsi to aspoň zkusit,“ řekla jsem. „Jak teď budeš dělat stojky?“

Na jedné ruce, odpověděl šelmovsky. Chci zůstat s vámi, Fíno madamino. Jak byste beze mě našla své samsamské ityasáry? Kdo by vás představil ityasárům v Porfýrii nebo je přesvědčil, aby se vydali na jih? Nemůžete tam přijet a jen tak jim to poručit.

Všimla jsem si drsného tónu jeho hlasu. „Stýská se ti po domově?“ zeptala jsem se. „Protože můžeš jít na tu operaci a pak se vrátit domů sám.“

Nemůžu, dokud mě dáma Mrzoutka zase neodtáhne do Goredu. Dokud u vás nebude po válce. Bylo znát, že má na krajíčku. Ano, stýská se mi po Porfýrii. Stýská se mi po tetě Naie a po moři, po mé posteli, po baklažánech a… O to nejde. Chci zůstat s vámi.

Vzala jsem jeho zafačovanou ruku do dlaní. „Pojďme se zeptat Neduarda, jestli bude těžké poskytnout ti cestou náležité ošetření. Když řekne, že můžeš jet…“

Abdo se mi vytrhl a rozběhl se ke dveřím. „Tiše!“ zašeptala jsem důrazně a dohnala ho. „Nechci, aby se dáma Okra dověděla, že jsi tady.“ Ona nebo Jannoula nechtěly, aby se mnou Abdo do Samsamu jel.

Neduard měl pokoj v podkroví. Abdovi nedělalo potíže zdolat schody a přidržovat se zábradlí jen jednou rukou. Světlo ve škvíře pode dveřmi prozrazovalo, že lékař ještě nespí; otevřel hned, sotva Abdo zaklepal. Přízračně bledý obličej za jeho zády patřil Blance; oči jí zazářily, když Abda uviděla.

„Další nespavci!“ zvolal lékař. „Pojďte dál, jen pojďte.“

Pokoj měl zešikmený strop, takže místnost vypadala menší, než ve skutečnosti byla. Neduard si sem přestěhoval všechny svoje věci: lahvičky s léky, tavicí kelímky, nádobky s různými přísadami a další lékárnické potřeby, v různých škvírách a skulinách tu taky uchovával svou sbírku lesklých předmětů.

Na podlaze ležel jeden z Blančiných mechanických pavouků, jeho břicho bylo otevřené, jako by ho pitvali. Všimla si, že hledím na odkrytý mechanismus, a řekla: „Jsem smutná, že slyšet o rozbitém Josquinovi. On určitě chtít pavouka, potřebovat nohy, ne? Nohy pro něj.“

Nejistě jsem přikývla, nebyla jsem si jistá, jestli rozumím. Neduard se na ni podíval dobráckýma modrýma očima nad zahnutým zobákem a řekl: „To je milé, že na něj tak myslíš, sestřičko.“ Blanka se sotva znatelně pousmála a sbalila si pavouka do pytle. Abdo jí pomohl a ona ho políbila na čelo, než odešla z pokoje.

„Ona je tak plachá, takový drobeček,“ řekl něžně Neduard a přejel si dlaní po temeni hlavy posetém stařeckými pihami. „Neberte to osobně. Pročpak jste přišli?“

„Potřebujeme vědět, jestli Abdo zvládne cestu,“ řekla jsem.

Ovšemže ji zvládnu, zavrčel Abdo v mé hlavě, ale Neduard o naší vnitřní mluvě nevěděl; nabídl mu židli a usedl proti němu na stoličku. Abdo se rozmrzele posadil a natáhl k němu ovázanou ruku.

Neduard sundal obvaz a řekl: „Nádhera.“

„Nádhera?“ opakovala jsem a srdnatě se podívala taky. Porodní bába v Donquesu odvedla dobrou práci; doktor Belestros Abdovi vyndal stehy, na zápěstí mu zůstala vystouplá hrbolatá jizva.

„Ještě tě to bolí?“ zeptal se Neduard. Nastala dlouhá pauza, kdy mu Abdo mluvil v hlavě. „Infekce už nehrozí, ale ruka bude ztuhlá.“ Velmi dlouhá pauza. „Šlachy ti srostou na nesprávných místech. Bude těžké je rozuzlit. Nevím, co si Belestros myslel, že by s tím mohl udělat, drak jeden arogantní.“ Odmlka. „Možná v Tanamútu. Ve své vlasti mají draci to nejlepší vybavení.“

Neduard vstal, otevřel skříňku a vyndal z ní mast a mýdlo. „Každopádně dbej na důkladnou hygienu,“ nabádal ho. „My v Soutlandu její důležitost podceňujeme, a pak za to draze platíme.“ Podal obojí Abdovi. „Sbal si to a pak se trochu prospi. Serafíno, můžu s vámi mluvit o samotě?“

„Jistě,“ řekla jsem. Abdo se zatvářil naštvaně, ale poslechl a odešel. Lékař mi pokynul, abych si sedla na prázdnou židli.

„Blanka nepotřebovala pomoc s tím svým strojem – jako bych jí mohl nějak pomoct! Má strach,“ řekl Neduard tiše. „Já taky, a z dámy Okry na mě jde hrůza. Nemůžeme pro ni něco udělat?“

Ta otázka svědčila o tom, jak je laskavý. „Nevím co,“ řekla jsem a zmocňovalo se mě zoufalství. „Dáma Okra by určitě dokázala Jannoulu zahnat, ale zdá se, že to nemá v úmyslu.“

„Je možné Jannoulu z mysli vypudit, když už tam je?“ zeptal se starý lékař.

„Já to udělala,“ odpověděla jsem, „ale bylo to těžké. Musela jsem ji obelstít a vybudovat místo, kam jsem ji zavřela. Nejsem si jistá, že by se to podařilo znovu; už se bude mít na pozoru.“

„Je uklidňující vědět, že je to vůbec možné,“ řekl a pohrával si s knoflíkem na kabátě. „Když slyším v hlavě Abdův hlas, nedá se tomu zabránit. Přestávám doufat, že ji dokážu udržet venku, když se ke mně bude chtít vetřít.“

„Abdův hlas musí být jako to její klepání,“ řekla jsem ukvapeně. Uvědomila jsem si to až teď. „Abdo nedokáže manipulovat vaším tělem nebo slyšet vaše myšlenky kromě těch, které mu přímo vysíláte jako odpověď.“

„On neslyší myšlenky, které mu posílám jako odpověď,“ řekl Neduard a narovnal se. „Vždycky je musím vyslovit nahlas.“

Najednou jsem si uvědomila, že to platí i v případě Larse a dámy Okry. Až do této chvíle jsem o tom neuvažovala; předpokládala jsem, že mi odpovídají nahlas, aby to pro mě bylo jednodušší.

Abdo však slyšel, když jsem mu odpovídala v duchu, ale v tom případě už tedy zřejmě byl v mé mysli. „To je povzbudivé,“ řekla jsem. „Opravdu. Možná, že Jannoula dokáže vstoupit jen takhle daleko, dokud ji nepustíte dál.“

Dáma Okra dokonce ani nechtěla slyšet Abdův hlas; považovala to za jakési narušení. Najednou jsem si vzpomněla, jak Abdo navrhoval, že upraví dámě Okře paměť – znamenalo to, že by dokázal vstoupit do mysli důkladněji, ať už by byl vyzván, nebo ne? Nebyla jsem si jistá.

„Když uslyšíte Jannoulin hlas, neodpovídejte,“ řekla jsem a doufala, že to bude stačit.

„To se zdá moc jednoduché,“ odpověděl Neduard zasmušile. „Ale jak chytila dámu Okru?“

„Její mysl se rozpíná nedobrovolně,“ řekla jsem. „Přináší jí ty její předtuchy; tím se dáma Okra zřejmě stává zranitelnější. Jannoula ji dokázala polapit.“

„Dáma Okra se nikdy k nikomu nepřiblížila – myslím tedy nějakým přátelským způsobem,“ řekl Neduard a potřásl lysou hlavou. „Musím přiznat, že mi to připadá velice zajímavé. Co nás dělá takové, jací jsme?“

„Myslíte tu dáminu popudlivost?“ zeptala jsem se, zatímco vstal ze židle a přešel k posteli. „Nebo to, že Jannoula ovládne mysl jiných lidí?“

„Obojí,“ řekl Neduard. Klekl si k pelesti a začal něco hledat pod matrací. „Nebo takového chlapíka, který krade věci, jež mu nepatří.“ Našel, co hledal: zapečetěný list pergamenu a malý lesklý předmět. Něžně se na obojí zadíval. „Jsme nějak nevratně poškození, Serafíno, nebo se můžeme zase dát do pořádku?“

Třesoucíma se rukama mi položil do klína dopis a stříbrný prstýnek ozdobený maličkou perlou. Srdce mi radostně poskočilo, když jsem uviděla ten hranatý rukopis; patřil Ormovi. Vzala jsem Neduarda za ruce – aby se uklidnil, abych mu poděkovala. Odtáhl se a řekl jen: „Tohle přišlo, když jste byla na cestách. Odpusťte mi.“

Sevřela jsem prstýnek v dlani, odvrátil pohled.

„Šťastnou cestu.“

Políbila jsem jej na pihovaté čelo a odešla jsem. Okénkem u paty schodiště bylo vidět zářící hvězdy.

Abdo už spal v mé posteli a celou ji zabral. Bylo zvláštní, jak takový drobný kluk dokáže uzurpovat všechny přikrývky.

Zapálila jsem uhlíkem z krbu lampu a otevřela dopis. Sotva jsem na něj v tom špatném světle viděla, ale bylo mi to jedno. S námahou jsem luštila každé slovo, ale ta námaha mi dělala radost.

Eskar mi referovala, že jsi byla v pořádku, když odjížděla, a že jsi přijala můj návrh najít ty ityasáry. Neznám přesnou trasu tvé cesty, ale soudím, že když tohle pošlu po dámě Okře, nakonec to k tobě dojde. Eskar začala nadbíhat zdejším exulantům a snaží se je získat pro Comonotovu věc. Věří, že Comonot změní názor, a chce být připravena, až se tak stane. Nepoukazuju na nerozumnost jejího počínání, i když mi přináší jisté zadostiučinění. Můj výzkum rychle pokračuje. Už jsem celý netrpělivý, kdy přijedeš. Některé věci se dají sdělit jen osobně. Eskar si myslí, že bych neměl psát vůbec, že je to příliš riskantní a impulzivní.

Musela jsem se usmát, že by byl Orma při své dračí povaze nějak impulzivní. Dopis pokračoval:

Přesto ti píšu, protože to musím zkusit. Posílám ti i jeden předmět. Je velice důležitý. Ta věc sama o sobě plus nic rovná se vše.

Víc nenapsal. Obrátila jsem list; dokonce se ani nepodepsal.

Zkoumala jsem prstýnek ve světle lampy. Je to nějaké quigutlovské udělátko, které slouží komunikaci? Jestli ano, musela jsem souhlasit s Eskar, že Orma zbytečně riskuje. Skrýval se před Cenzory; thniky se daly vystopovat. Ve stříbrném prstýnku byla zapracována maličká perla, ale neviděla jsem žádné tlačítko. Na vnitřní straně byla vyryta jen zlatníkova značka. Tlačítkem mohla být právě ta perlička. Neodvažovala jsem se jí dotknout nebo ji stisknout. Navlékla jsem si prstýnek na ukazováček, ale nešel mi přetáhnout přes druhý kloub. Dostala jsem ho na pravý malíček. Perlička na mě mrkala.

Samozřejmě si ho nechám. Jeho účel se určitě časem vyjeví a ta věc sama o sobě – plus nebo minus cokoli – byla krásná.

Abdo trochu zachrápal. Opatrně jsem si lehla vedle něj, aspoň jsem si myslela, že opatrně, ale stačilo to, aby se probudil. Přestaň, zamumlal a překulil se.

„Musím si začít opakovat porfyrštinu,“ zašeptala jsem. „Můj učitel mě sice něco naučil, ale…“

Soutlanďané ten jazyk neumějí, řekl Abdo ospale. Je moc těžký pro cizince a jejich chatrné mozky. Má šest rodů a sedm pádů.

To mi nebylo tak neznámé. Natáhla jsem se na prázdnou polovinu postele bez přikrývek a opakovala si: naivní maskulina, naivní feminina, emerzní maskulina, emerzní feminina, kosmická neutra, faktická neutra. Nominativ, akuzativ, genitiv, dativ… Lokál? Vokativ? Páni, nikdy mi to moc nešlo.

Ale co. Orma je v Porfýrii. To znamenalo víc než všechna gramatika světa.

Jen se nejdřív musíme dostat přes Samsam.

11. kapitola

Čekali jsme s Abdem v cestovním oblečení na schodech městského domu, třásli jsme se zimou v ranním oparu, ještě ani nezačalo svítat. Sbalila jsem zavazadla co nejtišeji; dámu Okru jsem už vůbec neviděla a doufala jsem, že to tak zůstane.

Abdovi jsem předchozího večera nic neřekla; jednak jsem byla u Neduarda, a pak mě přemohla ospalost. Snažila jsem se mu to tedy vysvětlit teď. „Vzpomínáš si, jak měla Gianniho mysl tu zvláštní barvu? Byla smíchána s myslí další ityasárky – Jannouly. Ta ho ovládla a přiměla ho, aby jednal podle ní.“

Znám to jméno, řekl Abdo a zamyšleně špulil pusu.

„Ta žena, kterou jsem vykázala ze své zahrady,“ připomněla jsem mu.

Vykulil oči. To byla Jannoula? Doma, v Porfýrii, se dostává do myslí dalších ityasárů a ten starý kněz, Paulos Pende, ji z nich vytahuje.

Hleděla jsem na něj s otevřenou pusou, úplně ochromená. „J-jak dlouho to už trvá?“

Abdo opovržlivě zafrkal jako kůň. Nevím. Je s ní ale opravdu potíž. Pende ji popadne a vytrhne ji jako klíště. Ukazoval mi, jak to dělá.

Než jsem se zmohla na další otázku, uslyšeli jsme dusot několikerých koňských kopyt. Zpoza rohu vyjela naše samsamská eskorta: jakýsi starý lovec v koženém oděvu s nebezpečně vyhlížejícím nožem připevněným k nohavici a prošedivělým copem splývajícím na záda; za ním se objevil tmavovlasý bandita v nažehlené černé uniformě Samsamu, s rapírem u pasu a drzým úsměškem na rtech. Vedl čtyři další koně.

Samsamský regent, pověstný svou lakotou, nám poslal jen dva muže. Doufala jsem, že to bude stačit, aby nás ochránili před Samsamany proslulými svou nesnášenlivostí.

Mladší z nich zamával a křikl tak hlasitě, až jsem sebou trhla: „Tobry ten, grausleine! Posilá nas pró fas naš régent – mame fas přifést i s faše mály chlapec do Samsam.“

Ty jsi malý chlapec, řekl Abdo a zkřížil hubené paže na prsou.

Oba muži zastavili před domem. „Ja sem Rodya,“ představil se bodře mladík s mečem a nevšímal si Abdova zamračeného pohledu. „Ten muj tíchy kamarad je Hans – cha! –, ale buďte jísty, že my muži schopny a spolehlavy!“ Byl nadmíru spokojený se svou uvítací řečí. „Regent šikal pšifest fas na Erlmyta do sfateho Abáster, tak my udělame – rychle a bespéčně.“ Poklepal si pěstí na hruď. „To my slibit.“

Do svátku svatého Abastera zbývaly dva týdny. Doufala jsem, že má pravdu.

Hans, ten starý lovec, seskočil z koně a připevňoval naše skrovná zavazadla k nákladnímu koni; mlčky při tom slibu přikývl. Také jsem pokývla.

Rodya se pokusil pomoct Abdovi na koně. Abdo však podběhl pod koněm, nasedl z druhé strany a zazubil se na překvapeného Rodyu. Nebyl sám, koho Abdův trik zmátl; kůň se polekal, zafrkal a točil se, ale Abdo ho pohladil po hřívě a položil mu tvář na šíji, aby ho uklidnil.

„Aha, ty už snát koně! Tobry!“ řekl Rodya se smíchem. Otočil se, aby pomohl nasednout mně; bylo mi ho líto, tak jsem ho nechala.

„Tak vy se ani nehodláte rozloučit?“ ozval se pronikavý hlas za našimi zády. Dáma Okra se tyčila nahoře na schodech, dštila oheň a síru, ruce založené v bok. „Abdo s vámi nemůže jet. Je zraněný.“

No ano, je to na ní vidět víc než na tom divochovi, poznamenal Abdo rozvážně a špulil rty. Jeho světlo duše bylo rozmlžené, ale ona ho má dvoubarevné, ty barvy se prolínají. Mělo by to být pouze záležitostí…

„Abdo, ne!“ vykřikla jsem, ale už bylo pozdě. Mluvil a zároveň se k ní natahoval, teď si oběma rukama sevřel hlavu, jako by cítil nějakou bolest. Přála jsem si, abych měla jeho vnitřní zrak nebo aspoň trochu tušila, co mezi nimi mlčky proběhlo. Její vždycky nestálý výraz se rychle měnil, hrůzu vystřídala bolest a pak zase zvítězila hrůza, to vše trvalo jen pár vteřin. Zavrávorala dozadu, vykulila ty své psí oči a ústa se jí zkřivila.

„No tak dobrá,“ zasípala, hleděla do prázdna, obličej zelený. „Jeďte. Dobrá. Je to v pořádku.“ Odbelhala se zpátky do domu.

Podívala jsem se na Abda. Obličej měl popelavý. Jeden z uzlíků na hlavě se mu uvolnil, jako by se popral; na čelo se mu svezla rozcuchaná spirála.

Abdo, promluv na mě! vykřikla jsem s bušícím srdcem. Uchvátila tě Jannoula?

Otočil hlavu na stranu a zatřepal jí, jako když si plavec vytřepává vodu z ucha nebo jako by chtěl slyšet hrkající Jannoulu uvnitř. Řekl: Ne, odrazil jsem ji.

Rozechvěle jsem vydechla. Ať už dostal v klášteře třeba i jen malý trénink, posunulo ho to o notný kus před kteréhokoli soutlandského ityasára, řekla bych. Nikdo jiný neviděl oheň duše nebo nemluvil lidem v hlavě; vymyslel, jak vytvořit Past svatého Abda skoro sám. Jestli někdo dokázal odrazit Jannoulu, byl to určitě on.

Přesto jsem se nemohla zbavit pocitu, že právě teď měl obrovskou kliku.

Zatvářil se provinile. Ale nedokázal jsem ji odpoutat od dámy Okry. Nechápu proč. Ten princip je správný.

Možná se můžeš zeptat toho kněze, až se dostaneme do Porfýrie, řekla jsem.

Děkuji, nechci, odpověděl Abdo rozmrzele. Ten by mi jen řekl, že potřebuju víc trénovat.

„Dobrá,“ řekla jsem nahlas a pokusila se sebrat. „Je čas vyjet.“

Hans, ten starý lovec, nás celou dobu sledoval bezvýrazným pohledem, škrábal se ve strništi na bradě a čekal, až se tam přestaneme motat. Mladý Rodya mu přeložil moje slova a Hans přikývl, otočil svého koně západním směrem, vyvedl nás z městské brány a zamířili jsme volnou krajinou k Samsamu.

Nemělo-li dojít k dalšímu podobnému překvapení, jakým byl Gianni Patto, byla jsem přesvědčená, že v Samsamu žije jen jeden ityasár, muž středního věku, plešatý, podsaditý, s hranatými brýlemi. Když byl oblečený, vypadal nahrbený; já však měla tu pochybnou výsadu dívat se na něj, i když se koupal, a věděla jsem, že má dvě zakrnělá křídla, blanitá jako netopýr, pečlivě složená na zádech. Ve své zahradě jsem mu říkala Knihovník, protože jsem ho nikdy neviděla bez knihy v ruce, dokonce ani tehdy, když se koupal. Bydlel v chátrajícím panském sídle v nějakém ponurém údolí, kde snad pořád pršelo.

„To je samsamský fysočina,“ řekl mi Lars, když jsem mu to místo popisovala.

„Vysočina je obrovská,“ konstatovala jsem při pohledu na mapu rozloženou na Viridiově psacím stole, dva dny předtím, než jsme se vydali na cestu. „Nemohl bys to nějak zúžit, když ti řeknu víc podrobností? Nedaleko je nějaká vesnice a řeka a…“

Lars se rozesmál a plácl mohutnou dlaní do stolu. „Všechny panské sídla jsou u vesnice a žeky. Máme pšisloví: Na Vysočině je každý muž chrabětem svého údolí. To znamená moc údolí. A taky je to drsný vtip samsámsky.“

„Ten mi ani nemusíš říkat,“ zarazila jsem ho.

„I v údolí jsou další údolí, Fíno. Mohla byste chledat měsíce a měsíce.“ Zapíchl prst do jednoho místa na jižním okraji Vysočiny. „Proto musíte pšijet sem, do Fnarka, kde je chrobka svatého Abastera. Na jeho svátek všichni chrabě jedou na sněm, na Erlmyt.“

„A ten trvá jen jeden den?“ Cestování přináší nečekaná překvapení a možná bude těžké dojet na místo právě včas.

„Může trvat týden nebo několik týdnů, ale není jistota. Na svátek Abastera začne. Uvidíte všechny chrabě na hromadě a najdete toho svého.“

„Proč jsi tak přesvědčený, že je to hrabě?“

V šedých očích mu zajiskřilo. „Kdo jiný na Vysočině může mít tolik knih?“

„Co když na ten sněm nepřijede?“ zeptala jsem se. „Zdá se, že je samotář.“

Lars pokrčil mohutnými rameny. „Tak přijede jiný chrabě, co ho zná. Tohle vám ušetří měsíce hledání. Je to nejlepší šance.“

Neměla jsem tu drzost zeptat se Larse na další věc, která mě okamžitě napadla: Co když na sněmu bude tvůj nevlastní bratr Josef, hrabě z Apsigu? Josef a já jsme se nerozešli po událostech o zimním slunovratu v dobrém; opovrhoval polodraky a já toho člověka aspirujícího na atentátníka taky neměla vůbec v lásce.

Jestli bude hrabě Josef na Erlmytu, jestli se dozví, že ten Knihovník je taky našinec, polodrak… neodvažovala jsem se ani domyslet, jaké potíže by to mohlo způsobit.

Bylo by přehnané říct, že sotva jsme překročili hranice Samsamu, nebe se zatáhlo – ale v podstatě tomu tak bylo.

Celých těch čtrnáct dní, kdy jsme rozblácenými cestami mezi pastvinami či kamenitými poli rýže spěchali do Fnarku, jsem se snažila na hraběte Josefa vůbec nemyslet, ačkoli zkušenosti s ním určitě ovlivnily můj postoj k samsamským průvodcům. Nedůvěřovala jsem jim. I Osmičce z poměrně tolerantního Ninysu nebylo tak úplně příjemné cestovat se dvěma polodraky. Nepochybovala jsem o tom, že Hans a Rodya, pocházející z domoviny svatého Abastera, o nás dvou nic nevědí. Regent jim určitě neprozradil, že hledáme polodraka; věděli jen tolik, že musíme včas dorazit na Erlmyt. Já se jim taky nehodlala s ničím dalším svěřovat.

Ani jsem se nepřiznala, že mluvím samsamsky, nechtěla jsem zkrátka riskovat.

Každou noc pršelo a ráno byla mlha; odpoledne rovnou lilo. Přespávali jsme v hostincích, když byly po ruce, ale polovinu nocí jsme tábořili venku. Všechny naše věci postupně navlhly. Konečky prstů na rukou jsme měli mokrem úplně scvrklé; prsty na nohou jsem raději ani nezkoumala. Ale aspoň nebylo zima; svátek svatého Abastera spadá do období, kdy už jaro zvolna přechází v léto.

Rodya v naolejované pláštěnce a klobouku se širokou krempou, kde se mu držely kapičky deště, byl bezednou studnicí slaboduchých žertů. „V Samsamu my mít dvě roční období: déšť a sníh. Lepší je to na pobžeží. Každý léto týden slunce!“

Jestli řekne ještě jeden vtip, utopím se v tom dešti, prohlásil Abdo, nahrbený v sedle. Mně se to počasí taky nelíbilo, ale na něj působilo ještě víc. Určitě by mi k tomu stačilo jen zaklonit hlavu a otevřít pusu…

Jak se porfyrsky řekne: „On moc mluví?“ zeptala jsem se rychle, abych ho trochu rozptýlila. Zkusila jsem to říct sama, nepochybně se špatnou výslovností.

Abdo se na mě dle očekávání kriticky podíval, ale kritika se neočekávaně týkala něčeho jiného: Špatný rod. Používáte kosmické neutrum pro někoho, koho neznáte.

Podívala jsem se na Rodyu; naklonil se na stranu a plivl na zem. Už není neznámý člověk. Jestli někdo ztělesňuje naivní maskulinum, je to určitě Rodya…

Používáte kosmické neutrum pro neznámého, trval na svém Abdo. A on neznámým je, dokud se ho nezeptáte: „Jaké osobní zájmeno pro vás smím použít?“

Ale ty jsi mi řekl, že kosmická neutra jsou jen pro bohy a baklažán, protestovala jsem, i když jsem nevěděla, proč se hádám s rodilým mluvčím kvůli jeho vlastnímu jazyku.

Lidé si to smějí vybrat, řekl Abdo. Ale v případě neznámých lidí je to zdvořilost. Můžete si být téměř jistá, že Rodya není baklažán, ale mohl by být nějakým zmocněncem bohů.

Abda bavilo opravovat mou gramatiku, ale to rozptýlení nevydrželo moc dlouho, a já začala dumat, jestli za jeho náladu může opravdu jen ten déšť. Každý den totiž dlouhé hodiny jen hleděl do šedé krajiny a mnul si tmavou hrbolatou jizvu na zápěstí. Pořádně nejedl – ne že bych se tomu moc divila. Samsamané nade vše milují zelí s hrudkovitou omáčkou. V duchu jsem si vyčítala, že jsem mu dovolila jet; po prvním týdnu cesty jsem byla přesvědčená, že mu není dobře. Když jsem se ho na to zeptala, jen apaticky pokrčil rameny.

Puntičkářsky jsem zaznamenávala ubíhající dny. Svátek svatého Siucra, svatého Munna, pak Scaladora – náš den, kdy vzpomínáme na padlé rytíře – uplynuly ve znamení vydatného mrholení a bez velké slávy. Ale za rozbřesku o svátku svatého Abastera se objevilo slunce, což nás ohromilo, a brzy po snídani jsme vystoupali na nějaký kopec, z něhož jsme poprvé spatřili samsamskou vrchovinu. Nečekaně se před námi zvedala ze zelené pláně, úchvatné zelené kopce poseté statnými ovcemi a porostlé zakrslým žlutě kvetoucím hlodášem. Déšť, který náhorní plošinu po staletí bičoval, v ní vytvořil velké kamenité rýhy; obnažil mohutné balvany připomínající obrovské kosti. Nad kopci ležely tmavé mraky; šedé proudy deště za nimi se podobaly vlasům nějaké stařeny.

Hans ukázal k jižnímu okraji útvaru. „Fnark je za tím lesíkem,“ řekl samsamsky. „Měli bychom tam být pozítří.“

Rodya mi to zbytečně přeložil do goredštiny. Odpověděla jsem: „Jedeme pozdě.“

„Ále, s tím si nedělejte starosti,“ řekl a mávl rukou nad mou rozmrzelostí. „Chrabě tam nejezdí jen na jeden den. Většina z nich tam možná ani ještě není. Nikdo nepřijede včas.“

Sklapla jsem pusu, věděla jsem, že nemá cenu se s ním handrkovat, i když jsem měla sto chutí, ale stejně bychom tam dřív nedojeli. Snažila jsem se zachytit Abdův pohled, abych se s ním aspoň podělila o svůj vztek, ale Abdo jen hleděl kamsi dopředu a do prázdna.

Za dva dny jsme vjeli do Farku, který byl větší, než jsem si ho představovala, každopádně tam byly ulice a také jakýsi průmysl – viděla jsem hrnčířskou dílnu a skladiště podél břehů řeky. Domy byly nalepené jeden na druhém, střechy pokryté taškami splývaly; k obloze trčely věže kostela. Přejeli jsme po kamenném mostě přes řeku a minuli tržiště, kde neohrožení prodavači rozložili své stánky pod doškovým přístřeškem, jako ovce schovávající se na pastvině pod stromem.

V tomhle podnebí musíte nakupovat i v dešti, usoudila jsem, jinak vůbec nenakoupíte.

Kousek po proudu řeky směrem na sever, nedaleko od zdvihajících se kopců, stál opevněný komplex budov připomínající ninyské palasho. Když jsme tam vjeli železnou bránou, uviděla jsem, že je to poutní místo – ne nějaká malá svatyně, jaké bývaly podél silnic; byl to obrovský prostor, uvnitř jehož zdí mohl poutník najít všechno, co si jen přál: nízké noclehárny, stánky se suvenýry, kaple a jídelny. Na prázdné stoly venku padal déšť.

Vypadalo to tu opuštěně; cítila jsem, jak ve mně znovu narůstá vztek. „Říkal jste, že tu hrabata budou po celý týden,“ sykla jsem tiše na Rodyu.

Pokrčil rameny. „Určitě jsou uvnitř. My Samsamané jsme sice otužilí, ale to neznamená, že jsme venku v dešti.“

Anebo už hrabata odjela. Pokud sněm nemá pevně stanovenou délku, určitě někdy trvá jen krátce. Jela jsem za Hansem po cestě dlážděné kočičími hlavami k velkému kostelu na kopci a celou tu dobu jsem jen skřípala zuby.

Uvázali jsme koně a vstoupili dovnitř. Prostorná chrámová loď byla prázdná, jen vepředu seděla skupinka urousaných poutníků a zpívali s knězem nějakou píseň. Poznala jsem tu melodii, v Goredu to byla pijácká píseň, ale tady měla úplně jiná slova:

Ó, vy neznalí víry a popírači nebes,

kdo sedíte namyšleně na nevěřících zadcích.

Ó, vy nestydatí, kteří znevažujete Písmo

a sebejistě se koupete v kaluži hříchu!

Zasáhne vás trestající blesk

a dojdete krvavé odplaty,

vaše hlavy se budou kutálet kolem,

vaše bídná těla trpět v mukách,

až se Zlatý Abaster vrátí a bude vás soudit!

My ostatní budeme spaseni a proměněni v květy!

Rodya si tiše pobrukoval s nimi; Hans sundal klobouk a přidržoval si ho na prsou. Abdo se opřel o hladký sloup a zavřel oči.

Kněz byl určitě tou nejvhodnější osobou, které jsme se mohli zeptat, jestli už hrabata odjela. Mezitím, co dokončoval bohoslužbu a uděloval shromážděným Abasterovo požehnání, prohlédla jsem si chrám. Ve srovnání s Ninysem, kde kostely překypovaly architektonickými ozdobami, byl tento svatostánek až šokujícím způsobem prostý. Ano, Samsamané sami nazývali své náboženské učení asketickým, jen jsem si dřív nějak neuvědomila, že tu askezi uplatňují i při výzdobě svých kostelů. Nebyly tu žádné sochy, obrazy či jiné ozdoby, jen nápisy vytesané do kamene prostým hranatým písmem.

Několik z nich jsem si přečetla. Pod touto deskou leží tělesné ostatky svatého Abastera, který se vrátí ve vší slávě a… Uf. Další úder. Neměla jsem zájem stát takhle blízko svatého Abastera, byť mrtvého. Tak pravil svatý Abaster: „Nestrpte nevěřícího, nestoudnou ženu, svobodomyslného muže, draka a jeho odporné zplozence…“ Tento nápis jsem ani nedočetla do konce, ale napočítala jsem celkem padesát tři bytostí, které se neměly strpět.

Ale byla tam i jedna deska s nápisem, který jsem přečetla až do konce, protože byl krátký a obsahoval jména – snadno přeložitelná – která mi padla do oka. Svatí nejsou zproštěni soudu. Svatý Abaster právem potrestal: svatého Mashu, svatého Dána, svatého Tarkuse, svatého Rosoláče, svatou Yirtrudis.

Svatá Yirtrudis, moje svatá kacířka ze žaltáře, upoutala mou pozornost jako první, ale další jmenovaní nebyli všichni kacíři. Svatý Masha a svatý Dán byli v Goredu známí a lidé se k nim běžně modlili; i když tyto dva milence ostatní svatí umučili, podrželi si svůj status světců. O svatém Tarkusovi a svatém Rosoláčovi jsem naopak nikdy neslyšela – i když jsem pojmenovala svou nejpříšernější příšerku, tu, kterou jsem se rozhodla ani nehledat, právě Rosoláč.

Rosoláč byl taky dezert, který dělávala moje nevlastní matka pocházející z Ninysu. Už na pohled odporná, kašovitá nechutnost, z níž se kouřilo, se spoustou loje a rozinek. Něco příšerného. A právě ty rozinky, slizké a nafouklé máčením v brandy, mě inspirovaly, abych tu příšeru pojmenovala po tomhle dezertu. Zjištění, že existuje i svatý toho jména, ve mně vyvolalo hodně divné pocity.

A Yirtrudis. Bylo zvláštní, že byla uvedena ve zdejším seznamu. Věděla jsem o ní tak málo, že mě každá nová podrobnost o této světici zajímala. Nikdy jsem od žádného Goreďana neslyšela, že by ji svatý Abaster ztrestal, jenže my jsme podle všeho neměli tak trestající svaté jako naši sousedi.

Poslední poutnice dostala svou dávku dřevěného uhlí – další nezvyklá věc; Samsaňané mi byli opravdu záhadou, hlavně tím, že jsme se modlili ke stejným svatým – a kněz se nakonec otočil k nám, bledé obočí pozdvižené v mírném údivu. Rodya a Hans poklekli a přijali jeho požehnání. Já se zdržela, stála jsem tam se sepjatýma rukama.

„Slyšela jsem, že se tu má konat Erlmyt,“ řekla jsem goredsky a počkala, až to Rodya přeloží do samsamštiny.

Kněz zavrčel: „Letos ne.“

Čekala jsem, že uslyším odpověď jako: To jste promeškali, ačkoli jsem úpěnlivě doufala, že řekne: Jsou tady, ale hledáte je na nesprávném místě. S touto zprávou jsem si však vůbec nevěděla rady. Vyhrkla jsem: „Proč ne?“

Zamračil se. „Chcete požehnání, nebo ne?“

Rodya vyskočil na nohy a tasil meč. V kostele. Vyjeveně jsem na něj hleděla.

„Odpovězte jí,“ řekl pomalu. „Zastupuje goredskou královnu.“

„Je mi to jedno, i kdyby zastupovala samotná nebesa,“ prohlásil kněz. „Nemám, co bych řekl, jen to, že polovina našich ročních příspěvků pochází právě z Erlmytu. Nedali nám vůbec vědět ani nepodali nějaké vysvětlení.“

Zdrtilo mě to. Jak teď najdu Knihovníka? Lars přece říkal, že prohledat Vysočinu může trvat měsíce, ale my přitom máme být do slunovratu v Porfýrii. Nemohla jsem si dovolit věnovat tolik času hledání jednoho člověka, když se v Porfýrii vyskytuje sedm ityasárů, které najdeme snadněji. Sebrali jsme tedy Abda, který se zatím schoulil do klubíčka u paty sloupu a hlavu si položil na zkřížené paže, a vyšli jsme zase do deště.

Strávili jsme noc v noclehárně, která byla přísně rozdělena na mužskou a ženskou část. Abdovi očividně nebylo dobře. Dohadovala jsem se s mnichy a přesvědčovala je, že Abdo je ještě dítě a já ho mám na starost, takže musím zůstat s ním a postarat se o něj. Po velkém brblání mniši konečně souhlasili s tím, že oba zůstaneme na ošetřovně. Byli jsme tam sami, jinak bych si stěžovala ještě víc.

Abdo se natáhl na lůžko oblečený, jako nějaký Goreďan. Nepřevlékl se do tuniky, kterou měl na spaní, ani si neomotal hlavu šálem, ve kterém vždycky spal. Posadila jsem se na sousední lůžko, opřela se lokty o kolena a ustaraně ho pozorovala. Dech se mu zklidnil a já si myslela, že usnul.

Zavřela jsem oči, unavená až do hloubi duše. Nikdy jsem neměla žádný zvláštní dojem, že na mě svatí dohlížejí, ale svatý Abaster k mé hrůze opravdu sledoval mé kroky na této cestě. Nebyla jsem příliš zběhlá v četbě Písma – většině jeho textů jsem se vyhýbala –, ale znala jsem každý řádek týkající se našinců, díky tomu pojednání, které mi Orma sepsal. „Pololidé, samá špatnost,“ byl jeden z nejzarputilejších Abasterových výroků. Nebo: „Jestli nějaká žena počne s bestií, bijte ji palicí, dokud nepotratí či nezemře. Udělejte obojí, jinak se její hrůzný plod prodere svými pařáty na svět či žena bude žít dál a počne zlo znovu.“

„Drahý svatý Abastere,“ zamumlala jsem do dlaní, „já tě taky miluju.“

On trestá lidi za tenhle druh sarkasmu, řekl nějaký hlas v mé hlavě. Nebyl to Abdův hlas, ačkoli jsem jasně cítila, že pochází z Abdova avatáru v mé zahradě.

Vzhlédla jsem. Abdo měl otevřené oči; na rtech ten známý lišácký úsměv.

Chytila jsem se pevně okraje lůžka, bojovala jsem s vnitřní hrůzou. „Abdo tvrdil, že ti utekl,“ řekla jsem a snažila se, aby mi neselhal hlas.

To víš, že jsem ho při tom nechala, řekla Jannoula a přiměla Abda, aby se posadil. Vystrkovala svůj šupinatý jazyk z jeho úst. Pche. Opravdu nemůže mluvit. Myslela jsem, že přehání.

„Nemysli si, že o tobě vůbec nevěděl,“ řekla jsem, protože mi najednou došlo, proč byl Abdo během cesty tak divný. Bojoval s ní.

A pokud tomu tak bylo, bojoval s ní sám. Proč mi to neřekl?

Jeho mysl je úplně jiná, pokračovala. Tak lehce rozpozná oheň duše. Víc než ostatní. Na zkoušku zkusila ohnout jeho prsty na rukou a na nohou, zamračila se na ty, které se neohnuly. Silná mysl uvězněná v malém, nedostačujícím těle.

„Když je tak silný, jak je možné, že tvoje vědomí získalo převahu?“ zeptala jsem se.

Někdy musí spát. Právě jsem mu prohledala vzpomínky a vypadá to, že ses dnes ocitla ve slepé uličce. Mohla bys využít mé pomoci, řekla Jannoula.

„Zmocnila ses ho, když je bezbranný,“ řekla jsem ostřeji. „Nestojím o takovouhle pomoc.“

Opatrně, nebo se probudí, když budeš křičet nebo když jím pohnu příliš velkou silou. Abdovy oči se na mě úkosem podívaly, jako by zdůrazňovaly ta dvě poslední slova. Byla to výhrůžka?

Já ti chci jen pomoct najít ostatní, Serafíno, řekla medovým tónem. Hledáš Ingara, hraběte z Gastenu – říkáš mu Knihovník. Znala bys jeho jméno, kdyby ses k němu dokázala pořádně přiblížit. Ale ty bohužel umíš jen pozorovat. To je dost málo.

Nuceně jsem se usmála. „Tak to mám štěstí, že mám tebe.“

Zcela správně, řekla. Je v Blystane, na dvoře regenta.

„A co tam dělá?“ zeptala jsem se. „A jak víš, že mě neposíláš někam nadarmo?“

Jann-Abdo se zamračila. Vždycky jsi tak podezíravá. Máme společný a jediný cíl, Serafíno. Buďto marni čas tím, že budeš pročesávat ty holé kopce, když chceš, nebo měj tolik slušnosti, že si ode mě dáš říct.

Viděla jsem, jak vyprchává z Abdova obličeje, kde ji vystřídal výraz odporu a hrůzy. Ne, řekl a byl to on, naplno probuzený. Ach bohové, ne!

Byla jsem skokem u něj, posadila jsem se k němu na lůžko a objala ho, vzlykal mi na rameni. Já nemohl… já…

„Proč jsi mi neřekl, že bojuješ s ní?“ zašeptala jsem mu do vlasů.

Protože to byla moje hloupá chyba a protože jsem si myslel, že se jí dokážu zbavit sám a vy se o tom nemusíte nikdy dovědět.

Nevěděla jsem, co říct, abych ho utěšila. Objímala jsem ho mlčky tak dlouho, jak mi to dovolil, a moje slzy padaly na tu drahou hlavu.

12. kapitola

Počkala jsem do rána a pak ohlásila změnu naší trasy Glisseldě a Kiggsovi. „Jedeme do Blystane,“ řekla jsem do thniku. Abdo, který očividně špatně spal, ležel apaticky na vedlejším lůžku. „Dozvěděla jsem se, že náš ityasár odjel do hlavního města navštívit regenta.“

„Ty té informaci věříš?“ zapraskal v thniku Kiggsův hlas.

Abdo se polekaně rychle posadil. Neříkejte mu to, madamino. Prosím!

Styděl se, že Jannoula ovládla jeho mysl; věděla jsem, jaké to je. Snažila jsem se ho uklidnit: Nezmíním se o tobě, ale oni musí vědět, že se do toho Jannoula plete.

„Řekla mi to Jannoula,“ pokračovala jsem. „Ne, nevěřím jí, ale je to jediná stopa, kterou momentálně mám.“

Na druhé straně nastalo dlouhé ticho. Nespouštěla jsem oči z Abda, který sebou zase praštil na postel a chytil se oběma rukama za hlavu. Kiggs a Selda si nepochybně kladli otázku: Jak se mohla Fína něco dozvědět od Jannouly, když je v samsamské pustině jen s Abdem a dvěma Samsamany?

Doufala jsem, že jim dojde, že Jannoula Abda ovládla, a že mi uvěří, že mám pádný důvod neříkat to nahlas. Jannoula mohla být pasivně přítomná v jeho hlavě a poslouchat všechno, co si říkáme. „To jsou všechny mé momentální novinky,“ dodala jsem a snažila se zdůraznit nevyslovené.

Glisselda si odkašlala. „Podobná zpráva: dáma Okra s ostatními dorazili včera z Ninysu. Vypadá to, že jsou v pořádku. Dáma Okra je ve své obvyklé dobré náladě.“

„Zařídili jsme pro ityasáry pokoje v jižním křídle, jsou tam pohromadě a v naprostém bezpečí,“ řekl Kiggs. „Když něco potřebují, můžeme jim ihned posloužit.“

Takže drželi ityasáry pod zámkem a dobře střežené. Soudila jsem, že pokud nezrušíme celý projekt a nepošleme všechny domů, je tohle nejbezpečnější způsob, jak postupovat. „Zdá se, že počítáte se všemi eventualitami.“

„To je něco podobného, jako když vy jedete do Blystane. Už deset dní jsme od regenta nedostali žádné zprávy,“ řekla Glisselda. „Možná se mu porouchal thnik nebo… neodvažuju se pomyslet co. Rytíři v Zámořské pevnosti taky nemají z hlavního města žádné zprávy.“

„Jestli se něco stalo, potřebujeme mít oči otevřené,“ zdůraznil Kiggs. „Ihned nám dejte vědět.“

„Ano,“ řekla jsem. Chtěla jsem požádat o další podrobnosti – copak nemají v hlavním městě špiony? –, ale nemohla jsem, když tu byl Abdo. Páni, to bude problém. Jak bych s nimi – nebo s ním – mohla otevřeně mluvit?

„Musíme končit, Serafíno,“ řekla Glisselda znenadání.

„Babičce se výrazně přitížilo,“ řekl Kiggs.

„To je mi moc líto,“ odpověděla jsem. A byli pryč.

Sbalili jsme si s Abdem své věci a zamířili do stáje. Abdo se loudal, sotva se vlekl. Ve vzduchu se vznášel lehký opar; budovy a stromy se z něj pomalu nořily.

„Trápila tě dnes ráno?“ zeptala jsem se Abda tiše a zamávala na Rodyu, který stál s rukama v bok ve dveřích do stáje.

Teď zrovna není aktivní, řekl Abdo, ale taky nikdy úplně neodejde. Jsem jak ryba chycená na udici; mám v sobě háček a nemůžu ho dostat ven.

Byli jsme už pár kroků od Rodyi a nemohli jsme v tom rozhovoru pokračovat nahlas. Musí existovat nějaký způsob, jak tě ho zbavit, řekla jsem. Najdeme ho.

Abdo mě vzal za ruku a pevně ji stiskl.

Cesta do Blystane byla přímá a daleko lépe udržovaná než ty, po kterých jsme dosud v Samsamu jeli, ale v půli trasy jsme ztratili polovinu našeho doprovodu.

Tábořili jsme. Byla jsem ve stanu sama, nahá od pasu nahoru, protože jsem si umývala šupiny kolem pasu, a najednou za mnou zašustila vchodová plachta. Myslela jsem, že je to Abdo, že přišel dřív, než jsem stihla dokončit svou večerní hygienu. Ohlédla jsem se a chtěla ho požádat, aby ještě několik minut počkal, ale setkala jsem se s jiným párem černých očí.

Byl to Rodya, s hrůzou třeštil oči na proužek stříbrných dračích šupin na mých zádech.

Vykřikl a ucouvl ode mne, přitom porazil tyč, která stan držela. Stan se zhroutil. Tápala jsem kolem sebe a vylila vodu na přikrývky. Kopla jsem do lampy, ta se převrátila, na okamžik zaplál ohýnek, ale vlhká celta plamen udusila. Vypadalo to, že udusí i mě. Venku Rodya hystericky řval. Konečně nějaké klidné silné ruce začaly tahat za jeden konec stanové celty a stáhly ji ze mě. Překulila jsem se na mokrou zem.

Zkřížila jsem paže a zakrývala, co se dalo, ale nebylo to nic platné, protože jsem měla široký pás stříbrných šupin kolem celého těla. Hans stál nade mnou, ve vrásčité tváři neproniknutelný výraz, celtu měl přehozenou přes rameno. Rodya za ním doslova tančil v odlesku plamenů ohně. „Tam! Vidíš? Kdo to je? Démon? Sárka?“

„Co jste, grausleine?“ zeptal se Hans překvapivě čistou goredštinou.

„Moje matka byla dračice,“ řekla jsem a zuby mi drkotaly.

Hans zvedl obočí. „A ten chlapec?“

Přikývla jsem. „Je to taky polodrak.“

Rodya se zase rozeřval. Abdo vytáhl z ohně ohořelý klacek a jednou ranou mu zezadu podrazil kolena. Rodya se zřítil na zem.

Viděl jsem, že odchází od ohně. Měl jsem ho praštit hned, řekl Abdo ponuře a praštil Rodyu ještě jednou.

S námahou jsem se soukala do košile, která spadla na mokrou zablácenou zem. Rodya přišel do mého stanu beze zbraně, měla jsem štěstí; když jsem zase vzhlédla, už byl na nohou a honil Abda kolem ohně. Abdo by neobstál před jeho mečem. I tak už mu byl Rodya v patách. Abdo uhýbal a uskakoval, snažil se, aby je dělil hořící oheň.

Hans tiše přihlížel, vtahoval tváře a pak dospěl k nějakému vlastnímu závěru. Když kolem něj Rodya běžel a snažil se Abda chytit, popadl ho za límec košile, otočil ho a jednu mu vrazil.

„Přece jsi ji viděl!“ vykřikl Rodya samsamsky. „Jak se jí můžeš zastávat?“

„Ne, tys ji viděl, když jsi neměl,“ řekl Hans. „Copak jsi neposlouchal rady své matky, chlapče? Nikdy nešpehuj cizí dívky při koupeli.“ Znovu ho praštil. „Vždycky se ukáže, že jsou jiné, než se zdály.“

Rodya, jeho kůň a věci byly ráno pryč. Hans se mnou sotva promluvil; nebylo to nic nového, ale ve světle večerních událostí a bez Rodyi, který svým žvaněním zaháněl trapné ticho, to bylo těžké. Zdálo se, že jsme se přece jen měli tu a tam o čem bavit. Já se jen modlím, abychom nepotřebovali Rodyův meč, řekla jsem Abdovi, když jsme balili.

Rodya má štěstí, že mu ten meč po včerejším večeru zůstal, řekl a nasedl na koně.

Hans nás vedl k pobřežní pláni a chvílemi přestávalo pršet. Drama s Rodyou a občasné slunce Abdovi na pár dní zvedlo náladu, ale netrvalo to dlouho. Špatně spal; oči měl vpadlé. Krajina kolem přešla v širá pole osetá ječmenem a lnem; silnici lemovaly vysoké topoly a jejich kulaté listí se neklidně třepotalo v mírném větru.

Jednoho odpoledne se konečně v dohledu objevilo cimbuří hradeb města Blystane. Nade vším čněla věž katedrály, ale já si všimla i pevnosti ježící se věžemi; usoudila jsem, že to bude sídlo vlády. Město se rozlilo i před hradby na okolní pláň. Směrem na sever stála dokonce i stanová osada, což mi přišlo zvláštní – a nepohodlné vzhledem k deštivému počasí.

Hans zastavil koně; dojela jsem ho, zastavila se taky a tázavě se na něj podívala.

„Cíl vaší cesty,“ řekl, pohled měl podivně smutný. „Budete tam tak za tři hodiny, když se nebudete loudat. Dřív, než zapadne slunce.“

„Vy s námi nepojedete?“ zeptala jsem se.

Poškrábal si strniště na bradě. „Mohu říct, že jste slušný člověk, grausleine, a nemohl jsem vás nechat tam v té pustině, odkud jste neznali cestu. Ale také nemohu…“ odmlčel se na tak dlouho, že jsem si už nebyla jistá, jestli větu dopoví.

Vlastně nedopověděl. Otočil koně a pokynul nám, abychom vykročili. Jeli jsme s Abdem dál, občas jsme se za ním přes rameno ohlédli. On však ujížděl pryč, vůbec se neohlédl.

Tak se nakonec přidal k Rodyovi, řekl Abdo.

„Následoval svoje svědomí,“ řekla jsem zvolna, zamyšleně, „i když to bylo proti jeho svědomí.“

Popohnali jsme koně a ujížděli dál, nevesele a mlčky.

Jak jsme se blížili k městu, viděli jsme, že stanový tábor není jen tak ledabyle postavený. Stany stály v dokonalých řadách, v barvách známé modré a černé, na mnohých vlály standarty; byli tam koně a ozbrojení muži, ohniště, na kterých se vařilo. Abdo, řekla jsem tiše, co se to tam děje?

Vypadá to jako armáda, odpověděl.

Já si to taky myslela, ale proč armáda tábořila před Blystane? Dívala jsem se na nebe, jestli uvidím kouř, napínala jsem sluch, jestli uslyším nějaké výkřiky, ale nikde nic. Míjel nás poklidný průvod farmářů, trhovců a honáků dobytka. Zdálo se, že v městě nepanuje žádný vzruch.

U brány nás zastavily stráže v tmavých uniformách, vojáci se ptali, proč přijíždíme do města. „Jsme vyslanci goredské královny Glisseldy k jeho Výsosti, regentovi Samsamu,“ řekla jsem s přesvědčením, že to bude stačit. Měla jsem papíry – jen trochu navlhlé –, kdyby vyžadovali další důkazy.

Strážce s knírkem a nepříjemně špičatou přilbou upjatě našpulil rty. „Myslíte jeho Výsost, ctěného a ctihodného věrného služebníka svatého Abastera, regenta z vůle nebes až do návratu Haralda, bývalého hraběte z Plimpi?“

„Předpokládám,“ řekla jsem. V Goredu jsme jeho plný titul nikdy nepoužívali. Začala jsem chápat proč.

„To předpokládáte špatně,“ řekl nevlídně strážce. „Už ho není – svatí ho soudí spravedlivě. Zdá se, že o tom v Goredu ještě neslyšeli.“

Potvrdilo se to nejhorší. Díky létům, po která jsem musela lhát a nedávat na sobě nic znát, a rezervám získaným v Ninysu, se mi podařilo nehnout po této zprávě ani brvou. Podívala jsem se na něj spatra a opovržlivě jsem zvedla obočí: „Tak odklušu domů a řeknu to naší královně, ano? Zeptám se jí, co mám dělat.“

„Říkám vám to jen pro vaše dobro,“ řekl už o něco zdvořileji, když viděl, že se nedám zastrašit. „Nechcete přece vypadat překvapeně, až uvidíte našeho nového vládce, jeho Výsost, ctěného a ctihodného věrného služebníka svatého Abastera, z nebeské vůle regenta až do návratu, Josefa, bývalého hraběte z Apsigu.“

Tahle novinka mě div nesrazila z koně.

Dva strážci nás doprovodili přes město až k hradu – prý pro naše bezpečí, jak řekli. Bylo to jen dobře, protože jsem byla natolik v šoku, že bych si nepamatovala žádné pokyny, kudy máme jet. Potřebovala jsem ujet nejméně půl té vzdálenosti, než jsem se jakžtakž vzpamatovala. Míjeli jsme hrázděná průčelí obchodů a cihlové domy, všechny působily solidně. Dlážděné ulice byly většinou prázdné, ale neviděla jsem žádné známky násilí nebo toho, že by se lidé něčeho báli.

Tak proč ta armáda před hradbami? Šlo o poklidné následnictví? Zemřel starý regent přirozenou cestou? Vzpomněla jsem si na Josefova slova při našem posledním setkání, že „regenta přivede k rozumu… aby považoval lidi za důležitější než zvířata.“ Měla jsem to říct Kiggsovi nebo Glisseldě, co mi tehdy sdělil. Ale měla jsem takový strach, že jsem si to nechala pro sebe. Doufala jsem, že teď nebudeme platit za mé mlčení.

Gored měl ve starém regentovi spojence. U Josefa se s tím nedalo tak snadno počítat.

Naši průvodci ve špičatých přilbách nás uvedli do hradu a doprovodili nás až do trůnního sálu, očividně nás hlídali.

Trůnní sál podobně jako chrám svatého Abastera ve Fnarku odrážel samsamskou střízlivost: byl obložený tmavým dřevem, měl vysoká zasklená okna s kolmými příčkami. Jedinou ozdobou zde byly lovecké trofeje včetně velkého lustru z propleteného paroží připomínajícího hnízdo nějakého tajemného orla. Na protější straně místnosti stál na stupínku alabastrový trůn připravený pro požehnaný zadek svatého Abastera, pokud splní svou hrozbu a vrátí se. Vedle se skromně krčila regentova židle z leštěného dřeva a před ní stál Josef, bývalý hrabě z Apsigu, v současné době zástupce svatého Abastera na tomto světě.

Hned jsem ho poznala, měl na sobě svůj obvyklý strohý černý kabát s bílým nabíraným límcem. Blond vlasy měl delší, než nosíval; zrovna si zastrčil neposlušnou kadeř za ucho, když jsem ho pozorovala. Stál čelem k dlouhé boční lavici, která sloužila jeho poradcům, ale teď byla téměř prázdná, seděli tam jen dva lidé a Josef s nimi tiše hovořil.

Strážci nešli dál, ale postavili se z každé strany dveří, krunýře jim hlasitě zazvonily, pokynuli nám, abychom pokračovali sami. Budou nám blokovat východ. S malou dušičkou jsem vzala Abda za ruku a vedla jsem ho přes sál k Josefovi a těm dvěma.

Jeden z té dvojice na lavici byl plešatý břichatý hrbáč v krátké hnědé haleně střižené tak, aby padla jeho podivné postavě. Pohlédl na nás; poznala jsem ty hranaté brýle. Byl to Knihovník, kterého Jannoula nazvala Ingarem. To bylo příznivé zjištění.

Druhá ze sedících byla nějaká žena v prosté zelené kutně. Její hlava na dlouhém labutím krku vypadala podivně malá, protože měla krátké hnědé vlasy. Drobná postava a porcelánově bílá pleť jí dodávaly křehkého vzezření.

Vzhlédla, podívala se mi přímo do očí.

Byla to Jannoula.

Nemožné. Moje mysl něco takového ihned zavrhla – Jannoula je přece ve vězení, nemůže být tady.

Pohlédla jsem na Abda, který se mě pustil a mával rukou před obličejem, jako by odháněl neviditelné mouchy. Všiml si mého pohledu a provinile řekl: Když jsem takhle blízko ní, už vidím ten vlasec, na který mě chytila. Ale on nezmizí, když takhle mávám. Namířil zavázanou rukou směrem k Ingarovi. I jeho má přivázaného.

Chvilková úleva, že to, co vidím, není pravda, byla tatam. Jak je to možné? Byla uvězněná v Samsamu a Josef ji propustil?

Josef sledoval Jannoulin pohled a uviděl mě. Na jeho hezké tváři se objevil úšklebek. „Serafíno! No to je ale překvapení!“ řekl bezvadnou goredštinou.

Dlouze a hluboce jsem se uklonila, abych oddálila okamžik, kdy se na něj budu muset opět podívat. Bylo těžké pohledět mu do tváře, ale Jannoulina přítomnost mnou otřásla ještě víc. „Přicházím jako posel královny Glisseldy,“ řekla jsem.

„Musí být ve velké finanční tísni, když posílá vás,“ řekl a loudavě k nám vykročil. Josef měl stejný špičatý nos jako jeho nevlastní bratr, ale Lars nikdy tak pohrdavě nerozšiřoval chřípí.

„Co jste to udělal?“ zeptala jsem se Josefa, pohled mi nedobrovolně zaletěl k Jannoule. Ta otázka možná platila i jí; nemohla jsem se přenést přes fakt, že je tady. Přinutila jsem se soustředit pozornost na nového regenta. „To je vaše armáda, tam venku?“

„Ano,“ řekl Josef a upjatě se usmál. „A co jsem udělal, to je velice jednoduché. Vpochodoval jsem do hlavního města. Regent, který byl přesvědčen, že moje vojsko přichází splnit naše sliby vůči Goredu, mě hned vpustil dovnitř. A nyní je mrtvý.“

„A hlavní město, dvůr… k tomu nemá co říct?“ zeptala jsem se.

„Mí bratři hrabata by mi možná dělali potíže, kdyby žádali nějakou dohodu, ale jejich Erlmyt byl zrušen kvůli fámám, že ve Fnarku vypukl mor.“ Josef si vyměnil významný pohled s Jannoulou. „Až se dovědí, co se stalo, bude to už kapitolka z dějepisu, ne nějaká novinka.“

Přísně jsem se na Jannoulu podívala, říkala jsem si, co ten jejich pohled znamenal. Byly fámy o moru jejím nápadem? Radila snad Josefovi?

Nestoudně se mi dívala do očí a neuhnula pohledem.

„Už jsem vyslal za hrabaty své kurýry,“ pokračoval Josef. „Dovědí se to během dvou dnů a nebudou mít jinou možnost, než to přijmout. Ninys ještě informovat nemůžu, protože hrabě Pesavolta by to vyzradil Goredu. Královna Glisselda se to nemá dovědět dřív, než se jí to rozhodnu sdělit sám.“

„Což bude kdy?“ zeptala jsem se a odtrhla pohled od Jannouly. „Až bude potřebovat od Samsamu pomoc a vy tu nebudete?“

„Gored se s draky spolčil sám,“ řekl Josef a odhodil si vlasy z očí. „Žádný opravdový následník svatých, žádný opravdový Samsaňan to nemůže schvalovat. Nebesa jsou na mé straně, Serafíno. Nejen slova svatého Ogda a výhrady svatého Abastera, ale i podpora jednoho svatého poustevníka.“

Pohlédla jsem trochu zmateně na Ingara. Josef si všiml, kam se dívám, a řekl: „Ten ne. To je její učedník. Dovolte mi, abych vám představil sestru Jannoulu.“ Ukázal směrem k ní. Sklopila pohled, vstala a ostýchavě se uklonila.

Konečně jsme se k tomu dostali. Založila jsem si ruce, Jannoulina předstíraná ostýchavost na mě neučinila pražádný dojem. Podle výrazu v Josefových očí mi bylo jasné, že ho uchvátila – ať už nábožensky, nebo romanticky – to jsem nevěděla. Možná se to nedalo tak přesně rozlišit.

Nebyla ani za mák svatá. Nechápala jsem však, jak tato její šaráda souvisí se shromažďováním ityasárů.

„Nu, ty jsi nového regenta úplně obalamutila,“ řekla jsem jí nahlas, jako bychom tu byly samy, jako bych ji měla ve své hlavě. Jako bychom byly staré známé. Josef se tomu bude určitě divit. „Vězeňská cela se ti teď stala poustevnou?“

„Jak se opovažujete!“ vykřikl Josef a postavil se mezi nás.

Jannoula ho zlehka chytila za loket. „Prosím, vaše Výsosti. Já se dokážu před nevěřícími ubránit sama.“

„Viděl jsem zázraky,“ řekl Josef přesvědčeně. „Zahlédl jsem kolem ní zářit nebeské světlo, vy bezcitná ďáblice.“

Podívala jsem se Jannoule do očí a neuhnula jsem pohledem; podle všeho regentovi ještě neřekla, že to ona je mou bezcitnou ďábelskou družkou. Byla jsem ve výhodě. Prohlásila jsem: „Je pravda, že jeden z mých rodičů byl drak.“ Ukázala jsem na Josefovu svatou poustevnici a na jejího brýlatého společníka, Knihovníka Ingara. „Totéž však platí i o nich.“

„Lžete!“ vykřikl Josef.

Neodpověděla jsem a čekala, jak se zachová Jannoula, snažila jsem se přijít na to, oč jí jde, co na nového regenta hraje. Její tvář měla neproniknutelný výraz, byla to maska.

Ticho nakonec prolomil Ingar. „No není to nádherné, Požehnaná?“ řekl samsamsky a spráskl své tlusté ruce. „Na tohle jsme přece čekali, na další z našeho rodu!“

Josef trochu zezelenal. Pomalu přešlápl, otočil se k Jannoule a přikázal jí: „Vysvětlete mi to.“

Nasadila žalostně kajícný výraz. Já ho už dobře znala; mé srdce se proti němu zatvrdilo. Sklopila hlavu a řekla: „Serafína mluví pravdu, můj pane. Já… já si nepřála, abyste to věděl. Bála jsem se, že mě zavrhnete, jako už mnozí před vámi. Byla jsem vězněná za to, čím jsem; lidmi, kteří jsou úzkoprsí.“

Rozepnula si stříbrné knoflíky na rukávech a vyhrnula látku až k loktům. I když jsem věděla, co uvidím, lítost a hrůza toho dne mě zase rychle zaplavily; mé srdce zjevně nebylo tak tvrdé, jak jsem si myslela. Josef zíral na hrbolatou seškvařenou kůži, kde ji pálili.

„Oloupali mi šupiny,“ řekla tiše, „a rány mi zalévali roztaveným železem.“

Přitiskla jsem si dlaň na ústa. Tohle mi nikdy neřekla.

Oči se jí zalily slzami. „Nebesa se nade mnou slitovala a já ztratila vědomí. A tehdy jsem uviděla svaté, kteří ke mně promlouvali a požehnali mi.“

Josefův přísný výraz změkl lítostí, byl jejím příběhem dojat. Vypadal mnohem soucitněji – mohu říct lidsky? –, než jak jsem ho kdy viděla. Pozorovala jsem ho a jeho výraz se znovu změnil; vytřeštil oči v posvátné bázni a otevřel ústa dokořán. Zatajil dech a klesl na kolena, upíral pohled na vzduch kolem Jannouly a nad ní.

Páni, řekl Abdo, zcela ohromený. Její oheň duše je… je to požár.

Já samozřejmě neviděla nic. Manipuluje jeho mysl?

Abdo naklonil hlavu na stranu, zkoumal situaci. Ne tím způsobem, který myslíte; není do něj zaháknutá tak jako do Ingara nebo do mě. Je to něco jiného.

„Odpusťte mi, Požehnaná,“ řekl Josef a dotkl se lemu její kutny. „Je jasné, že si svatí vyvolili vás, i navzdory vašemu dědictví.“

„Nebo právě proto,“ řekla a sledovala ho přimhouřenýma očima. „Abych vás mohla poučit.“

„Pak se tedy pokusím být pokorný a poučit se,“ řekl. Sklonil hlavu a sepjal ruce. „Jak píše svatý Kathanda: ,I ten nejohyzdnější hmyz může mít božský účel; nesuďte ho jen podle vzhledu.‘“

To už bylo víc než směšné. „Panejane, svatý Dáne!“ vykřikla jsem. „Přece nemůžete věřit, že ona je…“

„Zanechte už těch svých pochybností a znevažujících poznámek, Serafíno,“ řekl Josef, vstal a mračil se. „Nemyslete si, že i vás považuju za požehnanou jen proto, že jste ze stejného těsta.“

„Odpusťte, nebesa,“ řekla jsem a založila si ruce.

„Otázkou zůstává, co s vámi,“ řekl. „Nemůžu vám dovolit, abyste to oznámila vaší královně. Odevzdáte mi všechny quigutlovské přístroje, které máte.“ Když jsem zaváhala, dodal: „I kdyby vás moje stráže měly svléknout donaha.“

Vylovila jsem svůj řetízek. K mé lítosti na něm byl i medailonek se svatou Capiti, který mi Kiggs dal – i když to nebyl thnik – no a ty dva komunikátory. Josef si řetízek vzal, zkoumavě si mě prohlížel, jestli nemám ještě něco. „Váš prsten,“ řekl. Podala jsem mu Ormův prstýnek. Zkoumal ho, stiskl a zkoušel perličku a já úplně ztuhla, protože jsem se bála, že každou chvíli uslyším zapraskání a ozve se Ormův hlas.

Nic se však nestalo, takže se mi ulevilo a zároveň jsem byla zklamaná.

Josef mi prstýnek vrátil. U Abda se nenašlo nic. „Jste mými vězni,“ oznámil nám regent. „Jakýkoli pokus kontaktovat vaši královnu nebo její špehy bude přísně…“

„Odpusťte, pane regente,“ řekla Jannoula a mírně pozvedla obočí, „ale nemůžete Serafínu uvěznit. Musí jet do Porfýrie.“

Josef nevěřícně zíral. Já jsem určitě hleděla stejně překvapeně.

„Je to svaté poslání,“ řekla Jannoula. „Svatí mi říkají, abychom ji nezadržovali.“

Josef se napřímil, tvářil se pobouřeně a já se přistihla, že doufám, že jeho divoká povaha převládne – ne že bych si přála zůstat uvězněná v Samsamu, ale ještě méně se mi zamlouvalo, že by nad ním měla Jannoula takovou moc. Určitě existovaly hranice, které nemohla překročit, i když tak oslnivě zářila.

„Projednáme to v soukromí, Požehnaná,“ řekl Josef. Jeho hlas zněl varovně, ale podezírala jsem ho, že už je ztracen. Jannoula zkroutila rty do svého mazaného úsměvu. Josef zavolal: „Stráže! Odveďte ty dva zatím do pokojů ve východní chodbě a hlídejte je.“ Ti dva, kteří nás sem přivedli, vstoupili, a za nimi další dva z chodby, absurdně ozbrojení i uvnitř paláce halapartnami. Josef nás předal pod jejich dohled.

Když nás s Abdem odváděli, pohlédla jsem ještě jednou na Jannoulu. Upřeně na mě hleděla, oči jí vychytrale svítily.

13. kapitola

U bytovali nás odděleně. Můj pokoj byl docela pohodlný, až na ty stráže u dveří. Celé hodiny jsem chodila po koberci před krbem sem a tam, říkala si, co s námi bude, a oplakávala ztrátu svých thniků. Glisselda a Kiggs potřebovali vědět o Josefovi a Jannoule. Nakonec jsem si vlezla do postele s nebesy a uklidnila se péčí o svou zahradu. Sotva jsem pak usnula, aspoň se mi tak zdálo, vzbudila mě Jannoula, která mnou třásla. Myslela jsem si, že se mi to zdá.

„Vstávej,“ řekla přísně a štípla mě. „Musíte být na lodi do Porfýrie, než si to ten paličatý regent zase rozmyslí.“

Nasoukala jsem se do oblečení a vyšla za ní. Ingar stál ve ztemnělé chodbě, nesl si cestovní vak a jeho pohled za skly brýlí byl neproniknutelný. Za ním čekal Abdo.

Jannoula mě vzala za paži; trhla jsem sebou při jejím dotyku, ale neodvážila jsem se odtáhnout. Nechala jsem ji, aby mě vedla chodbou a pak dolů po točitém schodišti až do přízemí hradu, celou cestu jsem ji pokradmu pozorovala. Byla trochu menší než já, když jsem teď dorostla do své plné výšky, ale to neznamenalo, že by mi nenaháněla hrůzu; v její přítomnosti jsem se scvrkávala, tíha naší minulosti mě úplně smršťovala.

Zlobí se na mě? Její obličej s jemnými rysy nic neprozrazoval.

Vyšli jsme z hradu bránou do přístavu a studený vítr od moře mě dočista probudil. Jannoula nás vedla pod bledorůžovou oblohou podél přístavní hráze a pak po kluzkých schodech ke člunu, který byl přivázaný k obrovskému železnému kruhu. Už v něm seděl prošedivělý veslař, spal a naolejovaný klobouk do deště měl přetažený přes oči; Jannoula na něj křikla, on se lekl a srazil jedno veslo do vody. „Nastupte rychle, všichni,“ řekla a pomohla Abdovi do člunu. Ingar s překvapivou mrštností přeskočil tmavý pás vody.

„Ingar jede do Porfýrie?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Posílám ho tam, aby vám pomáhal,“ řekla Jannoula a mnula si ruce, aby se zahřála.

„Proč nejedeš taky?“ zeptala jsem se. Ne že bych si to přála, bude lepší, když zůstane tady a bude přesvědčovat Josefa kdoví o čem.

Neodpověděla, ale já měla podezření, že odpověď znám. Abdo se zmínil, že ityasárský kněz Paulos Pende odpoutá její oheň duše od ostatních. Porfyřané už věděli, kdo je, a neměli ji moc rádi.

Nemohla jsem odplout s tolika nezodpovězenými otázkami. „Čeho podle tebe dosáhneš, když se vetřeš Josefovi do přízně?“

Chřípí se jí zachvělo. „Nedělej si starosti, jde mi o naše zájmy,“ odpověděla a choulila se před silným větrem. „Ten regent je trochu… nevyzpytatelný. Netušila jsem, že vás bude chtít zadržet, ale to samozřejmě nemůžu dovolit. Musíš dokončit úkol a dát všechny dohromady. Ingar ti pomůže, aby ses držela svého poslání, a nenechala se rozptylovat tím svým hrozným strýcem.“

Trhla jsem sebou, polekalo mě, že ví, kde Orma je; ušklíbla se, pak se ke mně naklonila a zašeptala: „Abdo měl zajímavou a důležitou vzpomínku, když si včera Josef prohlížel ten tvůj perlový prsten. Navštívila jsem jeho mysl, když spal, a našla jsem ji.“

Snažila se mě popostrčit ke člunu. Bránila jsem se a vykřikla jsem: „Čeho se tu snažíš dosáhnout? Proč Josef?“

Přestala do mě strkat. „Ty snad nikdy nepřestaneš s těmi svými otázkami. Já ti tady pomáhám, a ty mi ne a ne důvěřovat. Co mám ještě udělat, Serafíno?“

„To je snadné. Pusť Abda, dámu Okru a všechny ostatní, jejichž mysl držíš na háčku, a já zvážím…“

Znovu do mě prudce strčila a já najednou měla pod nohama prázdno. Padala jsem do moře a ona vykulila oči, jako by ji překvapilo, že jsem po jejím šťouchanci ztratila rovnováhu.

Tvrdě jsem přistála Ingarovi na klíně, člun se povážlivě zakymácel a voda vysoko vystříkla. Ingar se zatvářil trochu překvapeně a vykřikl: „Á!“ Abdo mi pomohl, abych se narovnala, ale já se od něj odtáhla a vstala jsem, i když se člun pořád ještě houpal. Křikla jsem na Jannoulu: „Jedu do Porfýrie kvůli své královně, ne kvůli tobě. Já ti nepomáhám!“

Jannoula se otočila a strnule stoupala po schodech ke hradu, jehož věže se černaly proti jasnící se obloze.

Loď, kterou jsme měli plout, byl porfyrský obchodní dvoustěžník, který kotvil daleko na moři. Ingar měl lístky, všechno bylo v pořádku, a tak nás námořníci jednoho po druhém vytáhli na popruhu na palubu. Abdo se odrazil od boku lodi, a když stoupal na palubu, tak se točil, Ingar naopak narážel do boku lodi jako neforemný pytel zrní.

Nerada jsem si přiznávala, že nám Jannoula pomohla, ale dostala nás z Blystane rychle a na regentovu útratu. Nehledě na její důvody – kterým jsem pořád nemohla uvěřit – jsme byli zase na cestě. V posledním úseku našeho pátrání. V Porfýrii najdu těch sedm ityasárů, vypátrám svého hrozného strýce, jak ho Jannoula nazvala, a konečně se vrátím domů.

Domů. To slovo mi znělo ozvěnou v srdci. Nic na světě jsem si tolik nepřála, jako být zase doma. Ani pomyšlení na Ormu ve mně nebudilo takovou radost jako obvykle.

Věděla jsem, že i Abdovi se stýská po domově. Už jenom to, že se ocitl na lodi mezi Porfyřany a poslouchal jejich hovor, ho nesmírně rozradostnilo. Poskakoval po palubě, všechno chtěl prozkoumat; Ingar ho statečně následoval. Promluvila jsem na jednoho námořníka svou lámanou porfyrštinou; nakonec mi porozuměl a vedl mě do podpalubí jakousi stísněnou chodbičkou pod kajutami námořníků až k jedné malé kajutě, kde jsme měli být všichni tři ubytováni.

Poděkovala jsem tomu muži, který se zase vrátil ke svým povinnostem, a pak jsem se poučila, jak je na lodi důležité sehnout hlavu, než vejdete do nějakých dveří.

Když se mi konečně podařilo vstoupit do kajuty, aniž jsem se omráčila, uviděla jsem tři úzké palandy, dvě nad sebou na levé stěně a třetí vpravo nad prádelníkem. Zabrala jsem dolní palandu, předpokládala jsem, že Abdo bude chtít spát nahoře. Ingar mohl spát sám na protější straně, jen něco přes půl metru od nás. Mrzutě jsem kopla do jeho prázdné palandy. Nechtěla jsem ho tu; třeba spadne do moře. Natáhla jsem se na kavalec, trochu zkroucená, protože jsem se nezula a nechtěla jsem pokládat boty na drsnou houni; cítila jsem, jak se loď pode mnou houpe.

Zmocnil se mě taky takový houpavý pocit, nechtěla jsem s jím však zabývat.

Vypadalo to, že se moje výprava nezdařila. Přitom začala tak báječně, s Neduardem a Blankou; cítila jsem, že jsou to laskavé duše a že jsem pro ně skutečně udělala něco dobrého. Pak se však začalo všechno pomalu rozkládat. Nečekaná vražda, které se dopustil Gianni Patto. Zlá Od Frederika, přinucená Jannoulinou manipulací k přátelství. Uchvácení dámy Okry a Abda.

Jannoula, která měla i nadále zakázaný přístup do mé hlavy, byla venku z vězení, chodila si po světě a vstupovala do myslí ostatních. Mohla teď jakýmkoli způsobem škodit. Nenáviděný hrabě Josef, kterému částečně dopomohla k vzestupu, to mohl být teprve začátek všeho.

Přitiskla jsem si dlaně na oči. Ona chce, abych ty porfyrské ityasáry přivezla do Goredu za ostatními. Copak jsem je o to mohla s čistým svědomím požádat, když jsem nevěděla, co má za lubem? I kdyby ji Kiggs a Glisselda na hranicích fyzicky zastavili a někam ji zavřeli, nebylo to snad jedno, kde je, když dokázala ke každému proniknout svou myslí?

Do kajuty vešel Ingar. „Ach, promiňte. Džímala jste?“ Jeho přízvuk byl tvrdý jak ztuhlé máslo.

Otočila jsem se na bok, zády k němu. Neměla jsem nejmenší chuť bavit se s Jannouliným špionem, ale on pokračoval. „Jsem, eh, tak moc rád, še jsem fás posnal. Je to pšesně, jak ona šikala. Brsy budeme fšichni společně!“

Podívala jsem se na něj přes rameno. Na tváři měl mdlý úsměv. Jeho buličí oči vypadaly za skly brýlí bez výrazu; na hlavě bledé jako měsíc se odráželo modré světlo pronikající dovnitř okénkem. Možná má tenhle špion dvě tváře.

„Co ještě Jannoula říká?“ zeptala jsem se a opatrně jsem se posadila.

„O fás fšdycky to nejlepší!“ vykřikl a zašermoval ve svém nadšení těstovitýma rukama. „Jste její oplípená a to je pro fás úplné pošechnání!“

Já, a její oblíbenkyně. Obrátil se mi žaludek. Zeptala jsem se: „Jak dlouho ji znáte?“

„Čtyři roky,“ řekl a stydlivě se díval do země, jako bych se ho ptala, jak dlouho ji miluje. Možná jsem se ptala. Dodal: „Ale my jen schasime – scházíme ? Je to sprafněji?“ Přikývla jsem a on pokračoval: „Poprvé jsme sešli pšed dvěma měsíce. Pšedtim jen mlufil s ní f mé chlafě. Rozumíte.“

„Rozumím,“ řekla jsem, ale v duchu jsem počítala. Čtyři roky, to znamená krátce poté, co jsem její avatár zamkla v Kadibudce a vypudila ji ze své mysli. To tedy nezůstala dlouho sama. „Jak vás před těmi čtyřmi roky našla?“

Ingar zvedl své mohutné tělo na kavalec nad prádelníkem a rozzářil se. „Ona mě fidí, jako fidí nás fšechny: nebeským okem, s pomocí sfatých.“

Z toho jsem se moc nedozvěděla. Snažila jsem se otázku upřesnit. „Ale co udělala, když jí svatí pomohli, aby vás našla? Jen se tak zčistajasna jednoho dne objevila ve vaší mysli?“

Zamrkal. „Slyšel jsem její chlas. Šekla: ,Můj piteli, nejsi sám. Pusť mě dofnič. Jsem jako ty a jsme pošechnaní.‘“ Políbil si kloub prstu směřující k nebi.

Tenkrát slyšel její hlas a odpověděl jí. Mohl by ho ignorovat? Kdyby řekl: ,Ne, nechoď dál‘, byla by i tato odpověď postačující k tomu, aby si otevřela? Jannoula přece naznačila, že ji dáma Okra úspěšně udržela venku.

Řekla jsem: „Tvrdila mi, že ji nějaký náš společný přítel informoval o mé cestě. Kdo to mohl být?“

„Jeden z dalších pólodraků? Drží se za spirituální ruce s šestima s nás.“

Rychle jsem počítala, a nějak mi to nevycházelo. „S kým?“

Vypočítával na prstech: „Abdo, já – samozřejmě – eh, Gianni, Okra, Frederika a můj krajan, Lars.“

Přitiskla jsem si dlaň na pusu. Kajuta byla najednou příliš těsná. Nemohla jsem dýchat. „S dovolením,“ zamumlala jsem a protáhla se kolem Ingarových kolen ke dveřím kajuty.

„Loď moc houpe,“ řekl vesele a posunkem to naznačil. „Rosumim.“

Ale nerozuměl. Přibouchla jsem mu dveře před nosem.

Musela jsem se zeptat Abda, i kdyby to znamenalo, že se Jannoula dozví, že jsem se ptala: „Byla v Larsově hlavě, než jsme odjeli z Goredu?“

Ne, řekl Abdo rozhodně. Nikdy jsem neviděl její mysl zaháknutou do jiné, dokud jsme se nesetkali s Giannim Pattem. Ale Larse jsme viděli naposledy skoro před třemi měsíci.

Stáli jsme na přídi a zatínali zuby proti slanému větru. Kolem nás pobíhali námořníci, měli plno své práce, neustále vázali uzly, někam šplhali, něco umývali či rozvinovali. Snažili jsme se jim nepřekážet.

„No, jestli se dá Ingarovi věřit, tak Jannoula ještě nemá Blanku ani Neduarda,“ řekla jsem ve snaze samu sebe povzbudit. Abdo se naklonil přes zábradlí a dostal pořádnou spršku, asi to udělal schválně.

Dostane je, řekl věcně.

Podívala jsem se na něj po straně a viděla, jak se tváří: byl to výraz bezútěšné rezignace a zoufalství, který se nesnažil skrývat. Srdce mi pukalo. Položila jsem mu ruku na zápěstí. „Hned, jak připlujeme do Porfýrie, půjdeme za tím Paulosem Pendem a požádáme ho, aby ji vypudil z tvé mysli,“ řekla jsem odhodlaně.

Odtáhl se ode mě a neřekl nic.

Náš hovor o Larsovi mi vnukl nápad. Dokázala jsem v duchu mluvit s ityasáry, se kterými jsem se už setkala osobně; jen jsem musela vyvolat patřičnou vizi. „Lars by mohl královně říct o Josefově novém postavení. Měla bych se s ním zkontaktovat dřív, než Jannoulu napadne, že to dokážu.“

Jak víte, že Jannoula nebude přítomná v jeho hlavě, až s ním budete mluvit? zeptal se Abdo, seskočil ze zábradlí a šel za mnou na dolní palubu. Nebo že vás v té chvíli neposlouchá mýma ušima? Dokázala by docela snadno Larsovi zabránit, aby to královně řekl.

„Já to nevím,“ připustila jsem, když jsme sestupovali po úzkých schodech, „ale musím to zkusit. Kromě toho mi momentálně dělá větší starost Ingar. Jestli mu dojde, že mluvím s Larsem, určitě k tomu Jannoulu přizve. Potřebuju, abys ho odlákal.“

Ingar byl pořád na svém kavalci a právě si četl knížku velkou jako jeho dlaň. Vedle sebe měl otevřený batoh a z místa, kde jsme stáli, bylo vidět, že ho má plný knih. Říkala jsem si, kolik si jich asi přivezl a jestli by se dalo pomocí knih nějak… co? Zmanipulovat ho k loajalitě? Získat ke spolupráci?

Abdo se před něj postavil, roztomile vykulil oči a usmál se na toho muže s hlavou jako tuřín. Musel něco v duchu říct, protože Ingar vzhlédl od knížky a odpověděl porfyrsky: „Jaká ryba? Moc rád bych ji viděl.“

Jeho porfyrština je lepší než vaše, řekl Abdo. Vyklouzl z kajuty a ten starý knihomol ho následoval.

Padla jsem zase na drsnou houni na kavalci a snažila se soustředit. Rušilo mě neustálé houpání lodi, ale nakonec jsem se uklidnila alespoň natolik, že jsem dokázala najít zahradu příšerek. Po svých neúmyslných pokusech zahradu zanedbávat, které naštěstí neměly žádné neblahé následky, aspoň jak se mi zdálo, jsem se zase vrátila ke svědomité péči. Uklidňovalo mě to, i když obyvatelé zahrady nepotřebovali tak bedlivý dohled.

Ale rodič, který tráví s dítětem každý den, nevidí, jak potomek roste. Podobně jsem ani já kvůli své každodenní přítomnosti v zahradě neviděla změny, ke kterým tam průběžně docházelo, až do chvíle, kdy jsem se tam vydala hledat Hlučného chlapce, a okamžitě jsem se ocitla na okraji jeho hluboké rokle. Byla dnes jinde, nebezpečně blízko vstupu do zahrady; mezi brankou a zející strží skoro nebylo kam šlápnout. Vrhla jsem se zpět, abych do ní nespadla; jak jsem tam ležela v prachu, viděla jsem Hlučného chlapce na protějším okraji. Zamávala jsem na něj, čekala jsem, že postaví nějaký speciální most a přejde ke mně.

Nepřešel; rovnou přeskočil. Byl to mnohem delší skok, než bych dokázala zvládnout, a jeho černé pevné boty mu nebyly moc platné. Musel se chytit křoví, které kolem rostlo, aby sám nesletěl dolů, což mě vyděsilo. Ale daleko víc mě vyděsilo, že tu rokli vůbec dokázal přeskočit.

Bývala širší než teď, tím jsem si byla jistá. Zmenšila se. Kdy? Jak?

Zmenšila se snad celá zahrada? Podívala jsem se na bezmračnou oblohu, na vzdálené duny a ovocné stromy. Všechno vypadalo stejně jako včera, ale to nebylo přesvědčivé. Existovala nějaká možnost zahradu přeměřit? Uvažovala jsem, jak to provést.

Hlučný chlapec se oprášil a došel podél okraje rokle ke mně. Vzala jsem jeho dlaně do svých, hlava se mi zatočila okamžitým viděním, které mě přemohlo.

Mé vědomí se omámeně vynořilo, vznášelo se u stropu salonu hradu Orison. Znala jsem každý detail té místnosti: cembalo s intarzií vycházejícího slunce na víku, saténové závěsy, bohaté zibu koberce a spoustu polštářů; širokou pohovku pro Viridia, mého bývalého zaměstnavatele sužovaného pakostnicí, který na ní teď pohodlně spočíval s nohama nahoře. Zavřel oči a zasněně mával jednou zabandážovanou rukou, dirigoval ohlušující hudbu, která naplňovala místnost, a bylo s podivem, že ještě nevyrazila okenní tabulky.

Na vyřezávané židli naproti starci opatrně seděl svalnatý Lars a hrál na dvojitý nástroj, na sopránovou šalmaj. Bylo nutné foukat do něj z plných plic – obličej mu zčervenal až po kořínky vlasů –; hlasitost hudby tomu odpovídala.

Zastesklo se mi po domově. Dala bych nevímco za to, kdybych mohla být v té místnosti ozářené světlem z krbu a improvizovat doprovod; vůbec by mi nevadilo, že mi můžou prasknout bubínky.

Lars se podíval na mé třetí oko, byl si vědom toho, že ho sleduju – nebo že jsem převzala v zahradě jeho oheň duše? Jak to přesně fungovalo? Dohrál hudební skladbu. Viridius vykřikl: „Bravo! Mé druhé téma potřebuje vybrousit, ale už přichází.“

„Páni,“ řekl Lars a zkoumal plátek šalmaje, „pamatuješ, že jsem ti žikal, že se na mě Serafína může dífat z dálky? No, tak právě teď to dělá.“

„Opravdu? Slyší mě?“ Viridius se podíval do nesprávného kouta místnosti, svraštil zrzavé obočí a mluvil přehnaně pomalu: „Do-brý den, Se-ra-fí-no, všem se nám tady po vás stýská.“

Lars se na starce láskyplně usmál. „Chtěl jsem, abys to fěděl, aby sis nemyslel, že mlufím pro sebe. Tak, Fíno! Tobrý fečer.“

Nevěděla jsem, že hraješ na šalmaj, řekla jsem pobaveně.

„Uš dlouho jsem na to nechrál,“ řekl a velkými prsty přebíhal po otvorech, jako by si opakoval tu skladbu. „Ale to není pšesně šalmaj. To je samsamský bombard.“

Je hlasitý, řekla jsem.

Na kulaté tváři se mu rozlil úsměv.

Pokračovala jsem: Poslyš, potřebuju, abys vyřídil královně a princi Lucianovi vzkaz.

„Ovšem. Ale copak jste stratila ten quigutl medailon?“

Ukradl mi ho – to bylo trapné – tvůj bratr.

Lars se zamračil. „Můj bratr? On byl na Erlmyt?“

Na Erlmytu nebyl nikdo, ale královna Glisselda to ví. Potřebuju, abys jí řekl, že starý regent je mrtvý, nejspíš ho zavraždili při převratu. Novým regentem je… Josef.

Lars svěsil hlavu a sklíčeně vzdychl, ramena mu poklesla. Jakákoli zpráva o jeho bratrovi ho vždycky zdeprimovala. Dokud nezačal žít s Viridiem, neměl lehký život; jeho otec jim zabil matku, když se dověděl, že Lars je polodrak, a Josef pak zabil otce, aby pomstil její smrt. Něco Josefovi bránilo zabít i Larse, ale o bratrské lásce se v jejich vztahu mluvit nedalo.

„Jak se to stalo?“ zeptal se.

„Copak ten tvůj bratr zas provedl?“ zašeptal hlasitě Viridius z opačné strany pokoje, byl připraven se na Josefa kvůli Larsovi rozčilit. Lars podrážděně mávl rukou.

Prosím, řekni to Viridiovi, požádala jsem ho. Kdyby Jannoula Larse kontrolovala dřív, než to královně řekne, mohla by mu v tom zabránit. Josef určitě nechtěl, aby to Glisselda věděla; předpokládala jsem, že Jannoula souhlasila. Viridia nic nezastaví, aby tu zprávu předal.

„Ale vy jste mi nešekla všechno,“ utrhl se na mě Lars. „Zabil můj ferdamdte bratr regenta vlastnoručně?“ Viridius si přitiskl ovázanou ruku na ústa. Lars si mnul kořen nosu a pokračoval: „Proč by potom ti chrabě a biskupi udělali regentem? Udělat nofý regent, musí být dochoda.“

Dohodnou se všichni, nebo jen ti, kdo jsou přítomni?

„Ti pšítomni,“ přiznal a potřásl hlavou. „Proto někdy chrabě z hor pšipadají, ech, še nemůže mluvit.“

No, hrabata z Vysočiny o tom ještě nevědí. A pokud jde o ostatní… Zaváhala jsem. Byl tam Ingar; byl souhlas jednoho z nich dostačující? Jak by Lars reagoval, kdybych se mu zmínila o Jannoule? Neodvážila jsem se to zkusit. Královna Glisselda se to musí dovědět ihned.

„Šekneme to královně chnet,“slíbil Lars a podíval se na Viridia. Ten energicky přikývl a natáhl se pro své naleštěné hole.

Řekněte jí také, že se jí nebudu hlásit, dokud nedostanu na porfyrském velvyslanectví náhradní thnik. Může to trvat tak dva týdny nebo i déle.

Viridius nejistě vstával z pohovky a řekl: „Fíno, jestli mě slyšíte, vraťte se už brzy domů. Chóristé jsou bez vás pořád neukázněnější. Už to není ono.“

Řekni Viridiovi, že se mi stýská po jeho bručení, nařídila jsem Larsovi, ale ten neposlouchal.

Přála jsem si, abych ho mohla políbit na temeno hlavy, utěšit ho, ale samozřejmě jsem se k němu nemohla doopravdy přiblížit. Viridius to udělal za mě.

Probrala jsem se z vize a zaplavila mě další vlna stesku po domově.

Ne, byla to ve skutečnosti vlna nevolnosti.

Abdo, zavolala jsem v duchu, vrať se. Rychle. Přines nějaký kbelík.

Přišel včas, ale jen taktak.

Dva následující dny plné neustávajícího houpání lodi se můj žaludek snažil obrátit se naruby. Zuřil a bouřil. Nemohla jsem vstát. Abdo a Ingar se střídali u mého lůžka, otírali mi obličej vlhkou houbou a krmili mě po lžičkách vodou s medem, polovinu jsem však zase vyzvracela.

Jste zelená, informoval mě Abdo druhého večera a kulil oči. Zelená jako ještěrka.

Třetí den jsem konečně prospala a zdálo se mi, že chodím podél regálů nějaké nekonečné knihovny a sleduju písmenka seřazená podle abecedy; nakonec se ukázalo, že tou knihovnou jsem já sama. Když jsem se probudila, potácela jsem se po palubě, mžourala ve větru a slunci a zjistila, že život šel dál i beze mě. Námořníci dovolili Abdovi, aby i se zavázanou rukou šplhal po lanoví, a Ingar nejenže uměl porfyrsky líp než já, ale pochytil ten pro mě naprosto nesrozumitelný námořnický slang a už ho ovládal jako svůj druhý mateřský jazyk.

„Naučit se námořnickou hantýrku nebylo těžké,“ řekl nám u večeře v přeplněné kantýně. Všichni tři jsme se tísnili u malého stolku a jedli z hranatých talířů solenou tresku s kašovitou čočkou. „Když jsem si všiml, že místo porfyrského brachas říkají braixai, stačilo už jen nahradit samohlásky dvojhláskami a…“

„Máte talent na jazyky,“ řekla jsem mu s obdivem. Jeho goredština se rychle zlepšila, nebyl v ní už slyšet samsamský přízvuk, vlastně se to stalo hned při našem prvním rozhovoru.

Začervenal se až ke kořínkům vlasů. „Hodně jsem toho přečetl, v mnoha jazycích. To mi poskytuje základ pro mluvení, ale nedokázal jsem správně vyslovovat, dokud jsem tu řeč neslyšel.“

„Ale jak jste se naučil v tolika jazycích číst?“ zajímalo mě.

Vzhlédl ke mně od talíře, ve sklech brýlí se mu odráželo světlo lampy. „Zkoumal jsem slova ze všech úhlů, dokud mi nezačala dávat smysl. Copak to není obvyklý způsob?“

Po dlouhé době jsem se neubránila úsměvu; měla jsem pocit, že jsem to už zapomněla. Obvyklý způsob? Byl to praštěný, rychlý, nezdolatelný způsob, a přesto jsem měla pocit, že teď konečně vidím skutečného Ingara, a ne Jannoulinu loutku. „Možná byste mi mohl pomoct s porfyrskou mluvnicí,“ řekla jsem. „Jsem úplně beznadějný případ…“

Abdo mě pod stolem kopl. Já vás učím porfyrsky!

Ovšemže ano, řekla jsem, ale potřebuju veškerou pomoc, kterou lze získat!

Abdo zkřížil paže a rozzlobeně se na mě díval. Ingarovi neuniklo napětí mezi jeho spolustolovníky a řekl: „Nechtě mě hádat: užíváte správný rod jen u těch nejsamozřejmějších podstatných jmen, pletete si třetí pád se šestým a přací způsob je pro vás naprostou záhadou.“

Abdo údivem otevřel pusu. Zná vás jako své boty! vykřikl a pak něco řekl Ingarovi do hlavy, což jsem neslyšela. Ingar se vlídně usmíval a občas odpověděl nahlas porfyrsky. Většině toho, co říkal, jsem rozuměla; byla jsem dobrá posluchačka, když už nic jiného, a moje bujná fantazie mi pomohla překonat místa, v nichž jsem se ztrácela.

Ale Ingarovo nadšení začalo opadat, v očích se mu náhle objevil otupělý výraz, řeč se zpomalila a zase špatně artikuloval. Polekaně jsem pohlédla na Abda a viděla jsem, že jako u vytržení hledí na nějaký bod přímo nad Ingarovou hlavou.

Páni, řekl Abdo. Právě se mu nalévá do hlavy, jako když se plní džbán. Velký, prázdný džbán.

Bezděčně jsem se odsunula od stolu. Ingarovi se rozostřil pohled a masité rty se roztáhly do pokorného úsměvu. Čekala jsem, napjatě jako nějaký zajíc, ale Ingar jen mátožně mrkal. Co dělá? zeptala jsem se Abda. Copak tu není proto, aby si promluvila se mnou?

Abdo se zamračil. Ne všechno, co dělá, se týká vás. Navštěvuje Ingara už roky. Určitě si mají o čem povídat jen mezi sebou.

Ingar se trochu sesul ke straně, jako rozpouštějící se máslo na pánvi, a vzdychl.

Pomohli jsme mu na nohy, přehodili jsme si jeho těžké paže přes ramena. Vzhledem k naší rozdílné výšce jsme ho podpírali nakřivo; hlava mu klesla směrem k Abdovi. Námořníci se vědoucně usmívali, když jsme je míjeli, jako kdybychom pomáhali svému opilému kamarádovi do postele.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .