VÁŽKA

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatrosmedia.cz

Michel Bussi

VÁŽKA – e-kniha

Copyright © Motto, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

motto

3

2. října 1998, 8 hodin 41 minut

Marc Vitral chvilku počkal, než se Mariam vzdálila. Sklonil se ke svému batohu značky Eastpack, položenému vedle židle, a vytáhl malou krabičku zabalenou ve stříbrném papíru.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Emilie,“ řekl Marc vesele.

Podal jí balíček.

Emilie se naoko rozzlobila.

„Marcu!“ hubovala ho. „Tenhle týden už mi blahopřeješ potřetí… Dobře víš, že to nepotřebuju…“

„Mlč a otevři to!“

Emilie svraštila obočí a otevřela krabičku. Byl v ní stříbrný šperk. Zvláštní kříž, jehož tři ramena byla zakončena malými kosočtverci a čtvrtým, horním, procházel široký kruh, nad nímž byla umístěna koruna. Emilie vzala šperk do ruky.

„Ty jsi blázen, Marcu…“

„Je to kříž Tuaregů! Prý je jich jednadvacet různých. Každé saharské město má svůj vlastní. Tenhle je z Agadezu. Líbí se ti?“

„Samozřejmě, líbí se mi. Ale…“

Marc dychtivě pokračoval:

„Kosočtverce prý představují čtyři světové strany… Ten, kdo daruje kříž Tuaregů, daruje celý svět…“

„Já tu legendu znám,“ zašeptala Emilie něžně. „Daruju ti čtyři kouty světa, protože nevím, kde zemřeš.“

Marc se rozpačitě usmál. Samozřejmě, Lylie věděla všechno o křížích Tuaregů i o všem ostatním. Chvíli mlčeli. Emilie natáhla ruku k šálku kávy. Marc udělal instinktivně totéž. Jejich prsty zamířily k sobě. Náhle Marcova ruka nad stolem ztuhla. Lylie měla na prsteníku prsten! Zlatý gravírovaný prsten se světlým safírem; nádherný starožitný šperk, který měl určitě obrovskou cenu. Marc ho nikdy předtím neviděl. Pohled mu na pár vteřin zamlžila žárlivost, jež se ho zmocňovala pokaždé, když ho nějaký detail, který nechápal, od Lylie vzdaloval. Vykoktal:

„Ten… ten prsten… je tvůj?“

„Ne… ukradla jsem ho dneska ráno na place Vendôme!“

Marc nereagoval. Víčka se mu lehce chvěla. Přestože na stříbrný kříž Tuaregů, který jí právě daroval, musel pracovat celý víkend a ještě tři noci jako operátor France Telecom, což byla jeho studentská brigáda, vypadal vedle tohoto prstenu jako levná cetka. Ostatně Emilie už vrátila africký šperk do krabičky, zatímco ten sběratelský skvost…

Přinutil se polknout doušek kávy a zamumlal:

„Ten… ten prsten. To je… dárek? K narozeninám?“

Emilie sklopila oči a tiše řekla:

„Tak nějak… Je to trošku složitější… Je nádherný, že?“

Odmlčela se a hledala slova.

„Vysvětlím ti to, netrap se kvůli tomu. Kvůli tomu prstenu…“

Emilie položila dlaň na Marcovu ruku.

Netrap se kvůli tomu. Kvůli tomu prstenu…

Ta slova zněla Marcovi v hlavě. Co tím chtěla říct? Emilie vypadala to ráno hrozně, jako kdyby celou noc nespala, i když se snažila usmívat a jako obvykle si do kávy přidala vodu. Náhle se Emiliiny oči rozzářily, jako by dospěla k důležitému rozhodnutí, napila se kávy a sklonila se ke svému batohu. Vyndala sešit se světle zelenými deskami a posunula ho k Marcovi.

„Na, Marcu, teď zas já. To je pro tebe!“

Marca se znovu zmocnil neurčitý neklid.

„Co je to?“

„Grand-Ducův deník,“ odpověděla Emilie, aniž nechala Marca nadechnout. „Přinesl mi ho předevčírem, den po mých narozeninách. Vlastně mi ho hodil do schránky, on nebo někdo, koho o to požádal, našla jsem ho ráno.“

Marc se opatrně dotkl sešitu. Víčka se mu znovu zachvěla.

Ten sešit. Grand-Ducovy zápisky… Teď už rozuměl. Emilie strávila dva předchozí dny a dvě noci čtením tohoto deníku. Osmnáct let pátrání toho starého bláznivého soukromého detektiva. Celý život. Emiliin život. Den po dni.

Zatracený dárek k narozeninám!

Marc pátral v Emiliiných očích. Co v tom sešitu našla? Jakou pravdu? Novou identitu? Konečně klid? Nebo nic? Jen otázky bez odpovědí…

Emilie na sobě nedala nic znát. V téhle hře byla příliš silná. Pomalu nalila vodu do své kávy jako rituál a pila ji po malých doušcích.

„Tak vidíš, Marcu, nakonec mi ho dal, ten sešit. Jak slíbil. Pravdu pro můj přechod do světa dospělých.“

Emilie se zasmála, ale byl to smích spíše nervózní než spontánní. Marc váhal, zda si má sešit vzít.

„No a…?“ zamumlal. „Prozradil ti ten sešit něco? Něco důležitého? Ty… už teď víš?“

Emilie se ještě vyhnula odpovědi a pohlédla z okna na nádvoří Paris VIII, přes nějž se trousili studenti.

„Vím co?“

Marc cítil, jak v něm roste podráždění. V hlavě se mu znovu rojila slova, ale nepronesl je: Víš, proč toho zatraceného soukromého detektiva celé ty roky platili! Víš, kdo jsi, Lylie. Kdo jsi!

Emilie si roztržitě hrála s prstenem na pravé ruce. Kvůli chladu a únavě jako by nevnímala Marcovo vzrůstající rozčilení.

„Teď je řada na tobě, Marcu. Přečti si ten sešit.“

Marc měl v hlavě zmatek, neměl už ani sílu myslet na ten podivný prsten, který Emilie nosila. Kdo jí ho dal? Kdy? Proč? Hleděl na sešit před sebou a slyšel se, jak říká:

„Dobrá, vážko moje… Přečtu si ten zatracený sešit…“

Odmlčel se a pak dodal:

„A co ty, jsi v pořádku?“

„Ano… Nedělej si starosti. Jsem v pořádku.“

Emilie smočila rty v kávě a upíjela, jako by se k tomu musela nutit.

Ne! Nebyla v pořádku.

Emilie něco tajila. Něco, co Grand-Duc zjistil a zapsal do svého deníku.

Její totožnost?

„Zanechal Grand-Duc nějaký vzkaz, tedy kromě toho deníku?“

„Ne, žádný, ale všechno je v tom sešitu…“

„A co vlastně?“

„Dočteš se to. Bude lepší, když si to přečteš sám.“

„A kde je teď Grand-Duc?“

Emiliin pohled se zakalil, jako kdyby věděla něco strašného a nechtěla to prozradit. Ostentativně se podívala na hodinky. Marc sebou trhl:

„Už musíš jít?“

„Ano… Nemám dneska ráno přednášky. Ale ty ano! V deset. Evropské ústavní právo. Seminář s úžasným mladým Grandinem! Musím jít, Marcu.“

Marc byl evidentně rozrušený.

„Kam jdeš?“

Emilie nalila poslední kapku vody do své kávy, dopila ji a unaveně na Marca pohlédla. Naklonila se ke svému batohu, vzápětí se narovnala a řekla:

„Já… já mám pro tebe taky dárek.“

Podala mu dárkový balíček velikosti krabičky od zápalek.

Marc strnul.

Zmocnilo se ho neblahé tušení. Emilie se nechovala přirozeně. Tvářila se vesele, jako by o nic nešlo.

„Ale neotvírej ho teď,“ pokračovala jedním dechem Emilie, „teprve až odejdu. Za hodinu! Slibuješ? Můžu ti věřit? Je to jako hra na schovávanou, dáš mi čas, abych zmizela, zavřeš oči a budeš počítat dejme tomu do tisíce…“

Zdálo se, že Emilie vložila veškerou energii, která jí zbývala, do toho, aby její žádost vypadala jako milenecká hra. Marc nebyl hloupý.

„Slibuješ?“ naléhala Emilie.

Marc rezignovaně přikývl. Dlouho se na sebe dívali. Emiliina víčka se zachvěla jako první.

„Ne, ty to nedodržíš. Jsi tvrdohlavý jako mezek, Marcu, já tě znám, vrhneš se na to, jakmile se k tobě otočím zády…“

Marc to nepopřel. Emilie zvedla půvabnou ruku.

Zase ten prokletý prsten.

„Mariam?“

Majitelka baru, jako by číhala na jejich činy a gesta, stála vzápětí u jejich stolu.

„Mariam, mám pro tebe úkol. Dám ti tenhle balíček. Za hodinu, ne dřív, ho dáš Marcovi! I kdyby tě prosil, chtěl tě podplatit nebo tě vydíral… A abych nezapomněla, za hodinu ho pošleš na přednášky, do místnosti B318, a bez diskuse!“

Vložila jí balíček do ruky.

„Důvěřuju ti, Mariam.“

Neměla na výběr. Emilie vyskočila, strčila krabičku s křížem Tuaregů do batohu a vtiskla Marcovi letmý polibek. Napůl na tvář a napůl na koutek rtů. Dvojsmyslný, jako by se Mariam vysmívala…

Emilie otevřela skleněné dveře baru Lénine a zmizela v davu studentů na nádvoří jako duch.

Dveře se zavřely.

Mariam sevřela balíček v dlani. Samozřejmě Emilie poslechne, ale neměla tento druh her ráda. Mariam už měla zkušenost s páry, které se rozcházely, v takové chvíli projevovaly ženy překvapující rozhodnost a fantazii.

Emilie k takovým ženám patřila.

Celé to představení zavánělo lží. Emilie vzala nohy na ramena a ten dárek v Mariamině ruce byla časovaná bomba. Marc ji nikdy neměl nechat jen tak odejít. Ten milý chlapec byl příliš naivní, příliš důvěřivý… Mariam pořád nevěděla, jestli to děvče, co uteklo, byla jeho sestra, manželka, milenka či přítelkyně, nedokázala odhalit pouto, jež je spojovalo, ale byla si jistá, že Emilie má pouze jediný cíl.

Toto pouto přetrhnout.

4

2. října 1998, 9 hodin 2 minuty

Marc upřeně pozoroval Mariam za barovým pultem. Strčila mezi dvěma objednávkami balíček, který jí Emilie svěřila, do pokladny a vyslala směrem k Marcovi jednoznačný pohled. Nepřipadá v úvahu, že by mu ho dala dřív, než určila Emilie. Ženská solidarita. Ze zoufalství obrátil svou pozornost k zelenému sešitu Crédula Grand-Duca. Emilie věděla, co dělá. Musí tu čekat hodinu, hodinu, než mu začne první přednáška, nudný seminář evropského ústavního práva vedený mladým profesorem, který téměř polovinu času protelefonuje. Emilie ho dostala do pasti. Není úniku. Musí zabít hodinu.

Bar Lénine byl teď narvaný k prasknutí. Jeden dlouhán se zeptal Marca, jestli si může vzít od jeho stolku židli, a Marc roztržitě přikývl. Červeno-bílé hodiny s nápisem Martini ukazovaly 9 hodin 3 minuty. Marc neměl na výběr, ale přesto s otevřením sešitu váhal. Rukou lehce přejel po jeho lesklých deskách. Chvilku otálel a znovu zvedl zrak. Černé ručičky na hodinách jako by se vůbec nepohnuly.

9 hodin 4 minuty.

Marc si povzdechl.

Stále nedopil svou kávu, a ani ji pít nebude, vlastně kávu neměl rád. Jeden starý profesor se sklenicí piva a novinami Le Parisien se opíral o barový pult a pošilhával po jeho místě. Jako by věděl, že Marc v tuto chvíli touží po jediném, vstát, utéct, rozběhnout se za Emilie a hodit ten zatracený sešit do koše.

Hleděl z okna, jako by v houstnoucím davu hledal Emiliinu známou postavu, jako by ji ten dav mohl zastavit, rozestoupit se a vytvořit cestičku mezi ní a jím. Zrak se mu zamlžil. Srdce se mu rozbušilo a hrdlo sevřelo. Dobře znal tyto první příznaky, tachykardii, dýchací obtíže… Rychle odvrátil pohled od nádvoří univerzity.

Rázem se mu dýchalo lépe.

Znovu se dotkl prsty světle zeleného sešitu.

Emilie opět vyhraje. I on musí čelit své minulosti.

Marc se zhluboka nadechl a otevřel sešit. Grand-Duc měl drobné, sevřené písmo, velmi pravidelné a trochu nervózní. Velice dobře čitelné.

Marc se sklonil. Ponořil se do modrých vln písmen, slov a řádků, jako člověk zadrží dech, aby se ponořil do oceánu pochybností.

Deník Crédula Grand-Duca

Všechno začalo tou katastrofou. Myslím, že nikdo nebo skoro nikdo před tím 23. prosincem 1980 o hoře Terrible neslyšel. Já také ne. Hora Terrible je jeden z těch nízkých kopců v pohoří Jura na hranicích mezi Švýcarskem a Francií, nacházejících se v jednom zákrutu řeky Doubs; hora, na jejíchž svazích se pasou krávy, daleko od civilizace, od Montbéliardu na francouzské straně a od Porrentruy na té švýcarské. Hora nepříliš vysoká, přesně 804 metrů, ale přitom někdy hůře přístupná, zejména v zimě, když všechno zakryje sníh. Horu Terrible zná hlavně pár historiků, protože za Francouzské revoluce to byl francouzsko-švýcarský departement. Pak na ni všichni zapomněli kromě několika stovek místních obyvatel, kteří jí obvykle říkali „hora Terri“… Ovšem když Airbus 5403 letící z Istanbulu do Paříže narazil v noci z 22. na 23. prosince do jejího jihozápadního úbočí na francouzské straně, dali novináři přednost jménu Terrible před jménem Terri.[1] Ony totiž titulky „Tragédie na hoře Terrible“ zněly mnohem lépe než „Tragédie na hoře Terri“!

1 Terrible = strašný – pozn. překl.

Možná si na to lidé ještě pamatují. K leteckým neštěstím dochází a navzájem jsou si podobná. Několik měsíců předtím se Boeing 747 zřítil poblíž Tenerife na Kanárských ostrovech. Sto čtyřicet šest mrtvých. Rok po nárazu letadla do hory Terrible, 1. prosince 1981, narazilo DC 9 letící z Lublaně do Ajaccia do hory San Pietro: sto osmdesát mrtvých… Jediná letecká nehoda na Korsice. Všichni na tuto katastrofu už zapomněli, snad kromě Korsičanů. Všichni si dneska pamatují nehodu na hoře Sainte-Odile a čekají, jaká bude následovat.

V onom roce 1981 se mluvilo o černé sérii!

Nesmysl! Existují přece statistiky. Věřte mi, surfoval jsem celé hodiny na webových stránkách o leteckých nehodách, například 1001 crash.com. Podívejte se na ni, uvidíte, že jsou děsivě přesné, počet mrtvých a spousta detailů o okamžicích těsně před katastrofou… Je to až neuvěřitelné, ale za čtyřicet let napočítali přes tisíc pět set leteckých neštěstí a více než dvacet pět tisíc obětí… Když to spočítáte, je to více než čtyřicet nehod ročně, průměrně jednou týdně někde na světě spadne letadlo, a nejen v Číně nebo na Sibiři…

Takže je vám jasné, že na nehodu na hoře Terrible v roce 1980 už všichni zapomněli! Sto šedesát osm mrtvých… Zrnka prachu… Hvězdného prachu…

Ani já jsem se v té době o katastrofu na hoře Terrible nezajímal. To ráno jsem tu informaci téměř nevnímal. Sledoval jsem Hendaye, šlo o případ zpronevěry týkající se jednoho kasina, za níž stáli baskičtí teroristé… Vzrušující případ. Tenkrát jsem řešil spíše ožehavé případy, byla to moje specialita. Před necelými pěti lety jsem si otevřel detektivní kancelář. Předtím jsem se nechával najímat na případy po celém světě. Blížila se mi padesátka. Měl jsem zničený kyčelní kloub a páteř zkroucenou jak paragraf; nepozorovaně jsem přibíral každý týden kilo, které jsem pak měsíc shazoval, v nejlepším případě… Zkrátka být soukromým detektivem, byť druhořadým, se mi zdálo lepší.

Určitě jsem o nehodě to ráno, jako všichni, slyšel v rádiu, když jsem číhal na parkovišti před Hendayeovým kasinem, ale nevěnoval jsem jí pozornost. Netušil jsem, že o několik měsíců později se tato nehoda stane jediným smyslem mého života. Jaká ironie! Kdybych jen věděl…

Airbus 5403 z Istanbulu do Paříže se zřítil na horu Terrible v noci 23. prosince, přesně třicet sedm minut po půlnoci. Nikdo nikdy nezjistil, co se té noci stalo. Zima byla v té době spíše mírná, ale od rána nepřetržitě sněžilo. V noci vypukla bouře. Hora Terrible vytváří předěl mezi švýcarskou a francouzskou částí pohoří Jura. Pilot prý prostě ztratil orientaci. Alespoň to tehdy řekli, bylo snadné svést všechno na ubohého pilota, který uhořel spolu s ostatními v letadle. A co černá skříňka, ptáte se. Ta neprozradila nic, jen to, že letadlo letělo příliš nízko a že pilot nad ním nakonec ztratil kontrolu… Pozůstalí po obětech a pilotova rodina se snažili dozvědět víc, ale marně. Obviňovali pilota, sníh, bouři, horu, osud, slavný Murphyho zákon o černých sériích, smůlu… Samozřejmě se konal soud. Rodiny obětí chtěly vědět proč. Ale tohle nikoho jiného nezajímalo. Veřejnost tento soud nevzrušoval.

Stroj se zřítil třicet sedm minut po půlnoci… To nakonec stanovili experti, protože nebyli jiní svědci než cestující, a z těch se nic nenašlo, ani rozbité hodinky, z nichž by se dal vyčíst čas nehody. Ekologové bojovali před Vánocemi o každou jedličku z pohoří Jura. A airbus vyrval z kořenů během několika vteřin více stromů, než jich bylo spotřebováno za sto let oslav Vánoc. Ty, které nebyly vyrvány, navzdory sněhu shořely. Než se letadlo zastavilo, vytvořilo v lese dálnici dlouhou několik set metrů. Pak vybuchlo a hořelo až do rána.

Záchranáři objevili letadlo až o hodinu později. Neštěstí bylo nahlášeno s velkým zpožděním. V okruhu pěti kilometrů od místa nehody nikdo nebyl. Teprve oheň upoutal pozornost obyvatel údolí. Navíc sníh rovněž brzdil pomoc, helikoptéry nemohly vzlétnout a první hasiči se dostali na planoucí mýtinu pěšky, když s obtížemi sledovali hořící stopu. Bouře ustala až za svítání a hora Terrible se na několik hodin stala středem světa. Dokonce byl veden proces nebo alespoň vyšetřování toho, proč záchranáři dorazili tak pozdě, ale to také nikoho příliš nezajímalo. Ani tenhle proces veřejnost neupoutal.

Záchranáři vlastně ani nemuseli spěchat, bylo jasné, že nikdo nepřežil. Což se také potvrdilo, když dospěli k hořícím pokrouceným plechům. Ale hasiči jsou pečliví, dokonce i v půl druhé v noci, uprostřed pohoří Jura, ve sněhové bouři. A tak přesto pátrali, aniž věděli po čem, aby sem nejeli zbytečně, jen aby se ohřáli u velké vatry na úbočí hory, která změnila těla sto šedesáti osmi nebohých cestujících v prach a popel.

Hledali s očima plnýma kouře a smutku. Našel ji jeden mladý hasič z jednotky ze Sochaux, Thierry Mouchot. Tento podrobný popis po tolika letech vás možná překvapuje, ale všechno je pravda. Strávil jsem s ním později několik hodin a chtěl jsem, aby mi dopodrobna líčil těch pár vteřin zděšení, donekonečna jsem se vracel ke každému detailu. Tu noc si to nejdřív neuvědomil. Myslel si, že našel mrtvolu, tělíčko dítěte. Ovšem bylo to tělo jediného cestujícího z airbusu, které neshořelo. Šlo téměř o novorozence, ani ne tříměsíční dítě. Bylo vymrštěno z trupu letadla, které bylo po nárazu částečně deformované. To všechno zjistili experti, přesně to prokázali během vyšetřování, když se snažili určit, kde se miminko se svými rodiči v letadle nacházelo. Ale k tomu se ještě později vrátíme. Buďte trpěliví…

Mouchot, ten mladý hasič, byl přesvědčený, že našel jen tělíčko bez života: kojenec ležel více než hodinu na sněhu… Ale když se k němu sklonil, zdálo se mu, že tvářička, ručičky a prstíky dítěte jsou jen lehce namodralé. Tělíčko se nacházelo asi třicet metrů od ohně. Teplo sálající z hořícího vraku ho patrně zahřívalo. Mladý hasič ze Sochaux přistoupil ihned, tak jak ho to učili, k umělému dýchání a poté velmi opatrně k masáži srdce. Nikdy by ho nenapadlo, že bude zachraňovat novorozence, a navíc za takovýchto okolností…

Děťátko ještě slaboučce dýchalo. Po pár minutách si ho převzala záchranná služba a postarala se o zbytek. Později lékaři konstatovali, že právě vzniklý požár, teplo sálající z hořícího letadla novorozence zachránilo. Byla to holčička s modrýma očima, neuvěřitelně modrýma na svůj věk, podle světlé pleti pravděpodobně Francouzka. Vymrštilo ji to dostatečně daleko, aby neuhořela zaživa, ale aby ji zároveň plameny ochránily před nočním chladem. Je strašnou ironií, že jí zachránila život smrt cestujících, mezi nimi i jejích rodičů. Tak aspoň ten zázrak vysvětlovali lékaři.

Protože to byl skutečně zázrak!

Většina místních novin vytiskla ještě v noci mimořádné vydání o katastrofě, ale nečekaly na výsledky šetření záchranářů. Jen jediný deník, L’Est républicain, to risknul a počkal, nespustil rotačky, neposlal domů personál a udržoval ho v neustálé pohotovosti. Šéfredaktor měl dobrý čich. L’Est républicain měl v každém koutě Jury armádu novinářů, kteří slídili za sanitkami a postávali před nemocnicemi… Zpráva o zázraku přišla ve dvě hodiny ráno. A v L’Est républicain se ve vydání z 23. prosince 1980 objevil titulek: Zázračně zachráněná holčička na hoře Terrible. Jméno se ujalo. Vedle snímku spáleného trupu letadla na mýtině byla barevná fotografie hasiče s novorozencem v náručí před nemocnicí Belfort-Montbéliard, na níž přibarvili tvářičku, ruce a oči trochu víc do modra. Krátký komentář zněl: Dramatická nehoda Airbusu 5403, letícího z Istanbulu do Paříže, na úbočí hory Terrible na francouzsko-švýcarských hranicích v noci z 22. na 23. prosince 1980. Sto šedesát osm ze sto šedesáti devíti cestujících a členů posádky zahynulo okamžitě nebo uhořelo v trupu letadla. Jediným zázračně zachráněným je tříměsíční dítě, které bylo při nárazu vymrštěno z letadla, ještě předtím, než ho zachvátily plameny.

Francie se probudila pod dojmem této tragédie. Sněžný sirotek rozplakal každého. Během dopoledne převzaly fotografii z L’Est républicain všechny časopisy a rozhlasové a televizní stanice. Možná si na to vzpomínáte. Na tu záplavu horkých slz, která zalila zimní národní smutek…

Zbýval jediný detail. Deník sice uveřejnil snímek zázračně zachráněné holčičky, ale nikoli její jméno… Ve dvě ráno to bylo obtížné: bylo zapotřebí spojit se s Air France v Istanbulu. To si nejspíš řekl šéfredaktor. Ostatně jméno zachráněného dítěte nebylo tak důležité. Samozřejmě, připojit jméno sirotka s modrýma očima pod fotografii na první straně novin by zapůsobilo na city ještě víc, ale „zázračně zachráněná z hory Terrible“ taky neznělo špatně… Bylo v tom určité tajemství, které mělo být odhaleno následující den při identifikaci dítěte.

Nejpozději…

Tak se uvidí…

To příjmení, to jméno… Pátrám po něm už osmnáct let!

5

2. října 1998, 9 hodin 10 minut

Výbuch hurónského smíchu pěti studentů natlačených kolem kulatého stolku deset metrů od Marca ho vyrušil. Chlapci si prohlíželi fotografie na stole, určitě z posledního studentského mejdanu, takové ty fotky, co si schováváte po celý život a budete si je napůl s pýchou, napůl se studem tajně prohlížet. Marc je znal od vidění, patřili k jednomu z hlavních spolků, který organizoval mimoškolní aktivity. Pomoc s přípravou, přehledy zkoušek a fotokopie přednášek, tím financoval mejdany a oslavy.

Marc zvedl hlavu.

9 hodin 11 minut, dá-li se věřit hodinám na zdi.

Mariam se na něj ani nepodívala a povídala si u pultu s dívkou oblečenou od hlavy k patě do černého včetně kalhotek, které se rýsovaly pod tmavou přiléhavou sukní této Morticie Addamsové přednáškových sálů.

Marc si povzdechl a znovu se rezignovaně ponořil do čtení.

Deník Crédula Grand-Duca

Tak… A právě v tomto okamžiku začíná záhada hory Terrible. Teď už si možná na něco vzpomínáte. Přesto všechno zpočátku probíhalo normálně… Osiřelý kojenec, objevený mladým hasičem, byl předán do péče pediatrického oddělení nemocnice v Belfort-Montbéliardu, kde se o něj starala armáda lékařů.

Rekonstruoval jsem následující události s přesností metronomu, ale nebudu vás zatěžovat hodinami výslechů svědků. Stačí, když to shrnu, myslím, že to bude dostatečně názorné.

Léonce de Carville se dověděl obě novinky, o nehodě a zázračně zachráněném dítěti, ze zpráv v rádiu v šest hodin ráno. Léonce de Carville vstával každý den za svítání. V telefonu si ověřil svůj denní rozvrh, rozplánovaný na minutu přesně, a za chvíli už odlétal soukromým letadlem do Montbéliardu. Léonci de Carville bylo v té době pětapadesát let a patřil mezi stovku nejvýznamnějších kapitánů průmyslu ve Francii. Vystudoval na inženýra a zbohatl na kladení potrubí na všech kontinentech. Carvilleův podnik byl subdodavatelem těch největších nadnárodních naftařských a plynárenských společností. Úspěch Carvilleových nespočíval v technologických inovacích naftovodů a plynovodů, ale v jejich schopnosti zavést potrubí do těch nejnebezpečnějších nebo nejsložitějších míst naší planety, pod vodou, pod horami, v seizmicky aktivních oblastech… Jejich podnik se prosadil v šedesátých letech, kdy vyvinuli revoluční technologii stabilizace ropovodů v permafrostu, věčně zmrzlé půdě… a začali ji vyvážet navzdory studené válce na Sibiř i na Aljašku…

Léonce de Carville si v bílém labyrintu nemocnice v Belfort-Montbéliardu nasadil důstojnou masku, která zapůsobila na personál pronásledovaný novináři.

„Pojďte se mnou,“ vybídla ho ochotná sestřička.

„Kde je?“

„Na kojeneckém oddělení. Nebojte se. Je v pořádku…“

„Kdo se o ni stará?“

Trochu překvapená sestřička zaváhala. Potom vyhrkla:

„Doktor… doktor Morange. On měl v noci službu…“

Carvilleův inkvizitorský pohled sestru tak vyděsil, že rychle dodala:

„Máte štěstí, pane de Carville. Je to jeden z nejuznávanějších specialistů. Ještě je tady. Můžete se ho na všechno vyptat…“

Léonce de Carville naznačil úsměv, což mohlo znamenat spokojenost, ale i ostražitost. Rázně kráčel dál. Všichni mu ustupovali z cesty.

Předchozí noci přišel průmyslník při tragédii na hoře Terrible o jediného syna a snachu. Právě tento ostřílený kapitán průmyslu přesvědčil přede dvěma lety svého syna, aby převzal vedení turecké pobočky Carvilleovy společnosti. Bylo veřejným tajemstvím, že mladý Alexandre de Carville má ve vedení nadnárodní společnosti nahradit svého otce. Výměna měla proběhnout postupně. Alexandre de Carville se se zanícením pustil do práce v Turecku, kde mohl kromě slušných znalostí získaných při studiu na polytechnice využít i diplom ze společenských a politických věd. Podle toho, jak se měnil režim, musel vyjednávat s Tureckem vojenským nebo s Tureckem demokratickým… Konečným cílem byla nejdůležitější akvizice Carvilleovy společnosti, klíčový kontrakt na příští desetiletí: Alexandre de Carville odjel s rodinou do Turecka, aby osobně jednal o druhém nejdelším ropovodu na světě z Baku přes Tbilisi do Ceyhanu, měřícího dva tisíce kilometrů od Kaspického po Středozemní moře, z toho více než tisíc kilometrů v Turecku až do malého přístavu Ceyhan na jihovýchodním pobřeží Turecka, téměř na hranicích se Sýrií, kde měla rodina de Carville letní sídlo. Vyjednávání trvalo dlouho: už dva roky přešlapovali na místě. Alexandre de Carville žil většinu roku v Turecku se svou ženou Véronique a dcerou Malvinou, které bylo v té době šest let. Z toho strávila v Turecku dva roky. Když Véronique znovu otěhotněla, nevrátila se do Francie: měla křehké zdraví, kvůli rizikovému těhotenství jí lékaři cestování nedoporučovali, a už vůbec ne letadlem… Porod proběhl dobře v Bakirkoy, největší soukromé porodnici v Istanbulu, a malá Malvina si mohla pochovat svou maličkou sestřičku Lyse-Rose… Léonce de Carville se ženou Mathilde ve Francii obdrželi krásné oznámení s trochu rozmazanou fotografií vnučky. Nebylo proč spěchat. Rodina se měla setkat o Vánocích roku 1980. Malvina de Carville odletěla do Francie jako každý rok na začátku vánočních prázdnin, o týden dřív než rodiče. Zbytek rodiny, Alexandre, Véronique a malá Lyse-Rose, měl odletět o několik dní později, 23. prosince večerním spojem z Istanbulu do Paříže… Oslava se měla konat v obrovském rodinném sídle Carvilleových na břehu řeky Marny. Malvina, roztomilá černovlasá šestiletá holčička, šibalské a neodolatelné dítě, které komandovalo služky ve Francii i v Turecku jako generál, přikázala, aby na počest její malé sestřičky vyzdobili růžovými a bílými střapci cestu od vchodu do haly až do pokoje Lyse-Rose včetně mohutného schodiště z třešňového dřeva.

Malvina de Carville…

Dovolte mi, abych několika řádky odbočil od Léonce de Carville kráčejícího chodbami nemocnice v Montbéliardu a představil vám Malvinu. Je to důležité. Pochopíte proč.

Tak tedy Malvina de Carville. Myslím, že patřila k těm, co mě neměli moc rádi… Mírně řečeno. A zvláštní je, že to bylo vzájemné. Marně jsem přesvědčoval sám sebe, že za své šílenství nemohla a za jiných okolností by z ní vyrostla skvělá a žádoucí žena, žena z vyšších kruhů, která se dobře narodila a pak i dobře vdala… Ta holka mi však v průběhu let svou narůstající posedlostí naháněla pořádný strach… Na rozdíl od své babičky mi nikdy nedůvěřovala. Musela vycítit, že ji považuju za monstrum. Ano, monstrum! Protože v to se časem ta rozkošná šestiletá holčička změnila. V ošklivé, zatrpklé a nezvladatelné stvoření… Ale pojďme dál. Teď ještě nenastal čas, abychom se bavili o ní… Při troše smůly by se tenhle zápisník mohl dostat do rukou té fúrie, a kdo ví, jakou reakci by u ní četba těchto řádků vyvolala!

Vraťme se k tomu, proč se pomátla. Zázrak. Přesněji řečeno zdání zázraku.

Léonce de Carville v nemocnici v Belfort-Montbéliardu zachovával odměřenost, kterou tentokrát nikdo nepovažoval za chlad, ale za zdrženlivost. Zůstal klidný, i když mu poprvé ukázali vnučku přes sklo, přes něž nebyl slyšet její pláč.

„To je ona,“ pokývala hlavou sestra. „První postýlka, přímo před vámi.“

„Děkuju.“

Tón hlasu byl věcný, klidný, ovládal se. Sestřička o pár kroků ustoupila. Pochopila, že Lyse-Rose je to jediné, co Léonci de Carville zůstalo.

Víra významného průmyslníka se musela otřást v základech. Nebo aspoň nalomit. Léonce de Carville nebyl tak horlivý katolík jako jeho žena Mathilde. Konvertoval ke katolicismu hlavně ze společenských důvodů, aby racionálního vědce přijala rodina jeho ženy a vlivní příslušníci dobročinných spolků v Coupvray. Ale v takovémto okamžiku bylo i pro toho nejracionálnějšího člověka obtížné nemyslet na posmrtný život. Nezmítat se mezi hněvem na krutého Boha, který vám vzal jediného syna, a vděčností, odpuštěním malichernému Bohu, který možná kvůli výčitkám a aby vám to vynahradil, zachránil vaši vnučku… Právě ji…

Lyse-Rose ve své prosklené kleci tiše plakala.

„Je to zázrak,“ ozval se za jeho zády doktor Morange v bílém plášti a s úsměvem kněze na tváři.

Stejně se usmíval i o pár let později, když jsem se s ním setkal a on mi vše vyprávěl.

„Daří se jí překvapivě dobře. Nemá žádné následky. Necháváme si ji tady jenom na pozorování, pro jistotu, ale už je v naprostém pořádku… Ujišťuju vás, že je to zázrak…“

Děkuju ti, Bože, pomyslel si určitě Léonce de Carville.

V té chvíli přišla za lékařem sestra. Má prý telefon. Ano, je to naléhavé. Doktor Morange nechal Léonce de Carville před prosklenou stěnou pokoje, kde se vrtěla jeho vnučka.

Až bude sám, bude moct konečně uronit slzu, pomyslel si lékař, který stejně jako všichni lidé byl rád, když tragédie končily dobře, nebo aspoň lépe, než začaly. Dojatý uchopil sluchátko, které mu sestra podala.

Hlas v telefonu jako by přicházel z konce světa, byl vážný a naléhavý.

„Dobrý den, pane doktore, jsem dědeček toho dítěte z letadla. Víte, ta nehoda v pohoří Jura dnes v noci. Ústředna mě přepojila na vás… Jak se má?“

„Dobře… velmi dobře, ujišťuju vás, že se jí daří čím dál lépe. Myslím, že za pár dní ji budeme moct propustit. Ale její dědeček z otcovy strany už dorazil. Chcete, abych vám ho zavolal k telefonu?“

Na druhém konci se rozhostilo ticho. Lékař okamžitě pochopil, že tu něco neklape.

„Pane doktore… promiňte, ale zřejmě se mýlíte… Já jsem dědeček toho dítěte z otcovy strany. A moje vnučka nemá dědečka z matčiny strany, protože moje snacha byla sirotek.“

Doktoru Morangeovi se nervózně roztřásly ruce. Lékař horečně hledal ve své zmatené mysli vysvětlení. Podfuk? Lest novináře bažícího po informacích? Musí zjistit, o co jde.

„Mluvíme tu o havárii letu z Istanbulu do Paříže dneska v noci? O zázračně zachráněném dítěti? O Lyse-Rose?“

„Ne, doktore…“

Lékař zachytil v hlase volajícího úlevný povzdech.

„Ne, pane doktore,“ pokračoval hlas na druhém konci, „jde o nedorozumění. Zachráněné dítě se nejmenuje Lyse-Rose… jmenuje se Emilie.“

Na lékařově čele se zaperlily kapky potu, něco takového se mu ještě nestalo, ani na operačním sále.

„Pane, je mi líto, ale to není možné. Dědeček dítěte, pan de Carville, je právě tady v nemocnici. Viděl ho a poznal, potvrdil, že je to Lyse-Rose.“

Na obou koncích linky zavládlo rozpačité mlčení.

„Bydlíte… bydlíte daleko od Montbéliardu?“ začal lékař.

„V Dieppe… V Haute-Normandie.“

„Ehm… no… myslím, že by bylo nejlepší… pane…?“

Lékař se neobratně snažil získat čas.

„Vitral. Pierre Vitral…“

„Tak tedy, pane Vitrale, myslím, že nejlepší by bylo, kdybyste zavolal na komisařství v Montbéliardu. Právě ověřují totožnost cestujících. Víc vám bohužel nemůžu sdělit… Oni vám určitě podají informace. Odpovědí vám na všechny otázky…“

V té chvíli se lékař zlobil sám na sebe, že jako nějaký ouřada poslal toho zoufalého člověka k jinému okénku. Přímo cítil, že až ten muž na druhém konci zavěsí, zhroutí se, jako by jeho vnučka zahynula podruhé. Rychle se vzpamatoval. On za to přece nemůže. Je to směšné. Ten člověk se musel splést.

Zavěsili.

Lékař si v duchu říkal, zda má o tom zvláštním telefonátu povědět Léonci de Carville.

Pierre Vitral pomalu položil sluchátko. Jeho žena Nicole, která stála vedle něj, se znepokojeně zeptala:

„Co se děje? Je Emilie v pořádku? Co ti řekli?“

Manžel na ni pohlédl s nekonečnou něhou v očích, jak to uměl jenom on. Jemně, jako by se omlouval, odpověděl:

„Řekli, že to dítě, které přežilo, se jmenuje Lyse-Rose, a ne Emilie…“

Nicole a Pierre Vitralovi hodnou chvíli nepromluvili. Život se ani s jedním z nich nemazlil. Spolu čelili nedostatku peněz, ranám osudu, nemocem a problémům každodenního života. Je to vždycky stejné, když neprotestujeme, ničeho nedosáhneme… A protože Vitralovi na svůj život nikdy nereptali, nestyděl se občas jim přidat nějaké neštěstí navíc. Pierre a Nicole Vitralovi si zničili zdraví, Pierre záda a Nicole plíce, když více než dvacet let prodávali hranolky, párky a jiné grilované lahůdky ze speciálně upraveného oranžovo-červeného Citroënu H na plážích na severu: při různých událostech či na festivalech, pokud to počasí dovolilo. Stihli si pořídit dvě děti, aby udělali na život dlouhý nos, ale on jim jedno, Nicolase, jednoho deštivého večera v Criel-sur-Mer při jízdě na mopedu vzal.

Smůla se jim lepila na paty, ale přede dvěma měsíci přece jen něco vyhráli: čtrnáctidenní pobyt v Bodrum-Gumbetu.

Bodrum-Gumbet? Kde ten Bodrum-Gumbet vlastně je?

V Turecku, je to poloostrov vybíhající do Středozemního moře a lemovaný čtyřhvězdičkovými hotely s plážovými lehátky u průzračné vody. All inclusive. Skutečný palác! Vyhráli úplnou náhodou, když vhodili lístek do poháru v Carrefouru během dvou prodejních týdnů. Vylosovaný byl právě lístek jejich syna Pascala. Mělo to však jeden háček: výhru museli uplatnit do konce roku 1980. Moc se jim to nehodilo… Pascalovi a Stéphanie se právě před dvěma měsíci narodila krásná malá Emilie. Starší syn Marc, kterému byly dva roky, mohl zatím zůstat u prarodičů. Ale s malou Emilie to bylo složitější, Stéphanie ji kojila a rozhodně neměla v úmyslu dcerku na dva týdny opustit… Lístky byly na jméno, nemohli je vyměnit… Měli dvě možnosti, buď nechat výhru propadnout, nebo jet i s malou.

Odjeli. Ještě nikdy neletěli letadlem. Stéphanie byla mladá žena s usměvavýma očima, která si představovala svět jako velké jablko k nakousnutí. Ovoce, o němž si myslela, že je v jejím malém ráji zakázané.

Když už se na ně štěstí usmálo, řekli si, že by se k němu neměli obracet zády. Měli být opatrní a nedůvěřovat úsměvům. Pascal, Stéphanie a Emilie měli přistát na letišti Roissy 23. prosince a strávit den ve vánočně vyzdobené Paříži. Vymyslela to Stéphanie. Byla sirotek a rodina Vitralových ji zbožňovala. A ona jim to hojnou měrou oplácela. K tomu, aby byla šťastná, vůbec nepotřebovala jezdit do Turecka. Jejími poklady byli Marc a Emilie a jejich otec, a také prarodiče, kteří vnoučata hýčkali.

Pierre a Nicole Vitralovi se o tragédii dozvěděli, když ráno, jako každý den, poslouchali zprávy na stanici France-Inter.

Seděli proti sobě u zaplněného kuchyňského stolu. Káva pro Pierra a čaj pro Nicole v kameninových hrncích byly už studené a téměř nedotčené a život v malém rybářském domku v rue Pocholle ve čtvrti Pollet, staré rybářské čtvrti tvořící jakýsi ostrov uprostřed přístavu Dieppe, se zastavil.

„Jak to Lyse-Rose?“ vykřikla najednou Nicole Vitralová.

Všechny domy v ulici byly navzájem propojené. Ve slepé uličce se nacházelo deset fasád, jedna jako druhá. Všichni zde všechno slyšeli. Nicolin křik pronikl zdmi.

„Proč to miminko nazvali Lyse-Rose? Co? Kdo jim to pověděl? To mimino snad? Nebo prozradilo svoje jméno hasičům?! Tříměsíční dítě v letadle, holčička s modrýma očima… Je to naše Emilie! Je naživu. Kdo může tvrdit opak? Jak můžou něco takového říkat? Narafičili to, protože je jediná naživu, chtějí nám ji ukrást, protože jako jediná přežila…“

Nicole měla v očích slzy. Sousedé začali vybíhat navzdory zimě na ulici. Nicole se vrhla svému muži do náručí.

„Ne, Pierre. Slib mi to… ne, Pierre, nevezmou nám naši vnučku, přece se nezachránila, aby nám ji ukradli. Slib mi to.“

Babiččin křik probudil v pokojíku sousedícím s obývákem dvouletého Marca a ten se rozplakal. Nerozuměl ničemu, a dokonce si na ono nešťastné ráno ani nepamatoval.

2. října 1998, 9 hodin 24 minut

Marc zvedl oči od Grand-Ducova deníku. Byl dojatý k slzám.

Ne, na nic z onoho nešťastného rána si nepamatoval. Dokud si nepřečetl tohle vyprávění…

Odhalovat takto každý detail z dramatu ze svého dětství bylo zvláštní, téměř neskutečné.

Ruch kolem něj v baru Lénine ho vyrušil. Pět rozjařených mladíků ze studentského spolku odcházelo a zabouchlo za sebou skleněné dveře. Marc si nenápadně setřel slzy, které se mu draly do očí. Dýchal pomalu a snažil se vzpamatovat. Aspoň teď zná skoro všechny střípky tohoto příběhu. Svého příběhu.

Skoro všechny…

Hodiny na zdi ukazovaly 9 hodin 25 minut.

A on byl teprve na začátku.

6

2. října 1998, 9 hodin 17 minut

Malvina de Carville rozbila hlavní Mauseru L100 okno. Vážky téměř nezareagovaly. Jenom ta největší, ta s mohutným, červeně se lesknoucím tělem a obrovskými křídly, se pokusila o pár centimetrů nadzvednout, ale znovu spadla na dno vivária, pokryté desítkami kusů většinou mrtvého hmyzu. Malvinu de Carville ani na vteřinu nenapadlo, že zapne proudění vzduchu do vivária nebo že zvedne skleněný kryt, aby ty, co přežily, mohly uniknout. Raději se dívala, jak ty potvory umírají.

Znovu, tentokrát prudčeji, poklepala hlavní svého revolveru na sklo. Fascinovalo ji marné úsilí, s nímž se hmyz při každém úderu pokoušel pohnout bezvládnými křídly v těžkém vzduchu bez kyslíku.

Malvina tam stála dlouhé minuty. Všechny ty vážky můžou klidně chcípnout! Kašle na ně. Kvůli nim tady není. Je tu kvůli Lyse-Rose. Vážce, která je jenom její. Jediná, nenahraditelná. Malvina pokračovala dál do místnosti. Nečekaně se spatřila v zrcadle v obýváku. Znechuceně se otřásla. Nenáviděla tu bílou pěšinku, která jí přesně uprostřed rozdělovala dlouhé rovné vlasy; nenáviděla modrý vlněný svetr s bílým límečkem; nenáviděla svou plochou hruď, hubené ruce, čtyřicetikilové tělo.

Lidé na ulici si mysleli, že je jí patnáct… Aspoň zezadu. Znala to překvapení v jejich očích, když spatřili její tvář, tvář staré panny, čtyřiadvacetileté staré panny, oblečené jako v padesátých letech.

Bylo jí to jedno.

Kašlala na všechny, na ty, co jí už osmnáct let říkali totéž, na desítky těch nejlepších psychiatrů, kteří to jeden po druhém vzdali, na dětské psychiatry, odborníky na výživu, odborníky na všechno možné… I na babičku. Znala ty její řeči nazpaměť. Nechce růst… Nechce přibrat… Nechce stárnout. Nechce truchlit. Nechce zapomenout na Lyse-Rose.

Lyse-Rose.

Truchlit, zapomenout na ni…

To by bylo jako ji zabít…

Otočila se a zamířila ke krbu. Musela překročit mrtvolu. Za nic na světě by nedala z ruky mauser, který držela v pravé ruce. Člověk nikdy neví. I když to nevypadalo, že by se ten mizera Grand-Duc chystal vstát. Jedna rána do srdce. Hlava v krbu.

Levou rukou vzala pohrabáč a neobratně prohrábla ohniště.

Nic!

Ten lotr Crédule Grand-Duc všechno zničil!

Čím dál rozzlobenější Malvina mávala pohrabáčem, až zasáhla Grand-Ducův obličej a z krbu vylétl oblak černého dýmu. Musela přece zůstat nějaká stopa, kousek nespáleného papíru, prostě něco…

Byla nucena se smířit s tím, že v krbu byl jen popel.

Na podlaze ležely archivační krabice. Na jejich hřbetech byly červeným fixem napsané roky: 1980, 1981, 1982–1983, 1984–1985, 1986–1989, 1990–1995, 1996…

Všechny byly prázdné, beznadějně prázdné.

Malviny se zmocňoval nekontrolovatelný vztek, jakého byla schopná jen ona. Ten sviňák Crédule Grand-Duc si z nich pěkně vystřelil! Za tohle mu její prarodiče celých osmnáct let platili, rok co rok mu propláceli všechny náklady, cestovné, výdaje?

Za hromádku popela!

Malvina upustila pohrabáč a ten vytvořil na navoskované podlaze černou rýhu. Za jejich peníze si ten hajzl koupil tenhle dům, tenhle honosný dům přímo v srdci Butte-aux-Cailles… Za jejich prachy! A výsledek? Spálil všechny důkazy dřív, než zavřel hubu. Definitivně!

Sevřela v dlani mauser.

Malvina de Carville neměla s Grand-Ducem o nic větší soucit než s mrtvými vážkami ve viváriu.

Dokonce spíše menší.

Ten mizera dostal jen to, co si zasloužil: zabitý ve vlastním domě, s obličejem v řežavých uhlících svých lží. Riskoval, chtěl hrát dvojí hru. Prohrál. Ona nad jeho osudem plakat nebude. Litovala jen toho, že už nepromluví… Ale ona toho nenechá, teď už vůbec ne. Neopustí svou sestřičku. Je to pro ni, jako vždycky. Pro Lyse-Rose, její vážku. Musí hledat dál. Musí něco najít.

Třeba ten zápisník Crédula Grand-Duca, kam si celé ty roky každý den zapisoval poznámky. Sešit se světle zelenými deskami, jak zjistila. Kam ho jen mohl strčit? Komu ho mohl svěřit?

Malvina zamířila do kuchyně. Rozhlédla se kolem sebe. Všude bylo čisto a uklizeno. Na hřebíku visela modrá utěrka. Prohledala už každý kout, marně. Všude byl pořádek, v kuchyni i v ostatních místnostech. Grand-Duc byl puntičkář.

Ksakru!

Ten barák je slepá ulička. Musí přemýšlet.

Malvina si vzpomněla na to, jak Grand-Duc včera telefonoval její babičce. Prý něco našel. Konečně! Po všech těch letech a zrovna v den Lyse-Rosiny plnoletosti. Tím lépe. Pár minut před půlnocí. Mluvil o nějakých starých novinách, L’Est républicain, o tom, že je prostě otevřel a po osmnácti letech v nich něco objevil!

Kecy!

Blufuje, ten hajzl!

Babička mu mohla naletět, pokud jí dělalo radost znovu uvěřit nesmyslům toho detektiva. Ale ona ne… L’Est républicain. Zrovna po osmnácti letech? Přesně o půlnoci? To je ale náhoda…

Bylo to ubohé.

Chtěl prostě získat čas. Smlova mu končila přesně v den Lyse-Rosiných osmnáctých narozenin, tok peněz skončí, chtěl nechat kohoutek ještě chvilku otevřený, a tak si něco vymyslel. Její babička se svým pámbíčkářstvím byla vždycky ochotná ho vyslechnout, příliš Grand-Ducovi důvěřovala, celá ta léta ji ovládal. Malvina hleděla na měděnou destičku na Grand-Ducově psacím stole. Crédule Grand-Duc, soukromý detektiv.

Jaké pitomé jméno!

Ano, myslel si, že je má v hrsti, jejího dědečka a babičku.

Ale ji nikoli!

Ona byla svobodná. Chytrá. Dokázala jeho dvojí hru prokouknout. Grand-Duc vždycky dával přednost Vitralovým. Byl na jejich straně! Grand-Duc na ni vždy hleděl skrz prsty, jako by byla nějaká zrůda. Dával si na ni pozor.

Ne dost!

Malvina naposledy pohlédla na psací stůl a neochotně zamířila do malé předsíně. Prozkoumala deštníky ve velké váze a dlouhé kabáty na věšáku. Ani tady nic neobjevila.

Upoutaly ji fotografie připevněné bez jakéhokoli uspořádání pomocí magnetů nad oknem. Záběr ze svatby Nazima Ozana, Grand-Ducova společníka, a jeho tlusté turecké krávy; na dalším byla samozřejmě Nicole Vitralová s ňadry deroucími se z ohavných šatů prodavačky hranolků. Grand-Duc už nebude moct každé ráno před odchodem čumět na její kozy, když si bude oblékat kabát a brát deštník.

Malvina přejížděla roztržitým pohledem ostatní fotografie v předsíni. Horské krajinky, určitě v pohoří Jura. Hora Terrible. Montbéliard.

Pamatovala si na to. Poznala to dítě, svou sestru, v místní nemocnici. Bylo jí tehdy šest let. Byla jediným živým svědkem.

Lyse-Rose byla naživu. Ukradli jí její sestřičku.

Mohli říkat, co chtěli. Že odmítá truchlit a všechno to ostatní.

Ona ji nikdy, nikdy neopustí.

Malvina se snažila probrat ze strnulosti, musí jednat. Vrátila se do obýváku, znovu překročila Grand-Ducovu mrtvolu a pak naposledy pohlédla na krb, na vivárium, na psací stůl… Do domu vnikla oknem v pokoji, které rozbila, přes truhlíky s květinami. Všude zanechala otisky; nakonec sem dorazí policie přivolaná sousedem. Musí být opatrná. Nikoli kvůli sobě, na to kašlala. Ale kvůli Lyse-Rose. Musí zůstat na svobodě, a proto je nutné zahladit všechny stopy její přítomnosti v tomhle domě. S trochou štěstí při tom objeví nějakou maličkost, které si dosud nevšimla. Třeba ten zatracený zelený zápisník.

Co mohl ten hajzl Grand-Duc do toho sešitu napsat? Skutečně v těch novinách něco objevil, zjistil v den Lyse-Rosiných osmnáctých narozenin pravdu?

Jakou pravdu?

Blufoval?

Mohl by tolik riskovat?

Ten sešit musí najít…

Třeba už ho dal Vitralovým… Než si vpálil kulku do srdce. To by mu bylo podobné. Jako dárek k narozeninám. Je-li tomu tak, má sešit v rukou ten odporný Marc Vitral. A dokonce ho čte.

7

2. října 1998, 9 hodin 28 minut

Marc Vitral hypnotizoval hodiny na zdi. U stolku naproti němu seděla okouzlující studentka s krátkými tmavými vlasy ostříhanými na kluka. Upírala na něj oči barvy oceánu, do nichž by se každý muž bez váhání ponořil.

Marc netečně odvrátil zrak.

To krásnou studentku evidentně vzrušilo ještě víc. Ten světlovlasý mladík pohroužený do myšlenek, do svého smutku, se slzami v očích, hleděl skrz ni, jako by byla neviditelná. Zřejmě jen zřídkakdy byli muži lhostejní k její kráse. A proto ji přitahovali ti, kteří byli nedosažitelní, nedostupní jako sen.

Marc se pustil do čtení pasáže, v níž Grand-Duc popisoval jeho rodiče, Pascala a Stéphanie, které on znal jen ze starých fotografií. Mávnul na Mariam. Číšnice si myslela, že požaduje svůj dárek předčasně, aby získal pár minut, a nesouhlasně pohlédla na hodiny.

„Mariam, můžeš mi dát jeden croissant? Od rána jsem nic nejedl… Nejsem zvyklý scházet se s Lylie tak brzy!“

Mariam se na něj široce usmála.

O chvíli později mu přinesla na talířku pečivo. V baru nastala ohlušující vřava. Studentka s očima barvy mořských hlubin nespouštěla z Marca zrak, ale zbytečně žadonila alespoň o pohled.

Marná snaha.

Marc ulomil půlku croissantu a snědl ji na jedno polknutí.

9 hodin 33 minut.

Znovu se ponořil do Grand-Ducových poznámek.

Deník Crédula Grand-Duca

Určitě se mnou budete souhlasit, že pokud jde o Vitralovy a Carvilleovy, je život zatracená potvora… Nejdřív dostanou zprávu, že se airbus zřítil a že nikdo nepřežil, že jim rázem vzal dvě generace, na nichž stavěli svou budoucnost. Syny a vnučky… A o hodinu později jim radostně oznámí, že se stal zázrak: ta nejmenší a nejkřehčí bytost byla ušetřena. A oni jsou dokonce šťastní, děkují nebesům, zapomínají na ztrátu svých blízkých… ale život jim poskytl oddech jen proto, aby mohl udeřit podruhé. A co když to zázračně zachráněné stvoření, krev vaší krve a tělo vašeho těla, není vaše?

Na komisařství v Montbéliardu bylo toho 23. prosince 1980 už od samého rána rušno. Případu se ujal sám komisař Vatelier, zkušený a energický policista s neudržovaným tmavým plnovousem, který však ladil s jeho koženou bundou. Turecké aerolinie poslaly už v sedm ráno seznam cestujících. Legrace, která jistě pobavila posádku na Atatürkově letišti v Istanbulu, byla, že v letadle se nacházely dvě holčičky, dvě Francouzky, které se narodily skoro ve stejný den.

Lyse-Rose de Carville, narozená 27. září 1980

Emilie Vitralová, narozená 30. září 1980

Zvláštní shoda, říkáte si jistě. Později jsem zjistil, že přítomnost miminek na palubě letadla není nijak výjimečná. Je to naopak běžné, zejména při dálkových letech v období prázdnin. V době ekonomické globalizace bylo nutné, aby se rodiny scházely u vánočního stromečku, u narozeninového dortu, na svatbě, na pohřbu či při jiné události… Možná jste si toho ještě nevšimli, ale já vím, že letadla jsou dnes plná miminek!

Vatelier se mi přiznal, že zpočátku to jeho tým spíše pobavilo… Dvě miminka… Jak zjistit, které přežilo? Nejdřív si policajti mysleli, že to bude snadné. Nebude obtížné přimět miminko, aby promluvilo. Jeho oči, pleť, krev, obsah žaludku, oblečení, osobní věci, jeho blízcí… Více než dostačující množství indicií…

Bylo však třeba jednat rychle. Policajti měli v patách hordu novinářů, případ byl pro média výhrou v loterii… Jen si představte, jeden sirotek pro dvě rodiny! Ve hře byla samozřejmě především budoucnost holčičky, nemůžou ji nechat celé měsíce na kojeneckém oddělení nemocnice v Belfort-Montbéliardu, bylo nezbytné zahájit co nejdřív vyšetřování, rozhodnout, vybrat, vrátit ji její rodině. Léonce de Carville povolal hned 23. prosince na druhou hodinu odpoledne do Montbéliardu smečku královsky placených pařížských advokátů, jejichž úkolem bylo pověsit se Vatelierovým mužům na paty a ověřit každý detail…

Po právní stránce byl případ složitý. Ministerstvo spravedlnosti během několika hodin rozhodlo, že vyšetřováním bude pověřeno komisařství v Montbéliardu, ale konečné rozhodnutí bude na soudci pro případy dětí, který vyslechne všechny zúčastněné strany a svědky. Samozřejmě za zavřenými dveřmi. Rozsudek měl být vynesen nejpozději do konce dubna roku 1981, aby nebyl narušen citový vývoj dítěte, které do té doby zůstane na kojeneckém oddělení nemocnice v Belfort-Montbéliardu. Vedením vyšetřování pověřilo ministerstvo soudce Jeana-Louise Le Driana, největší kapacitu nejvyššího soudu v Paříži, autora desítek knih o dětech neznámých rodičů, o zjišťování totožnosti, o adopci… Toho nebylo možné obejít.

Hned druhý den, 24. prosince, se soudci Le Drianovi podařilo dát jakžtakž dohromady improvizovanou vyšetřovací komisi, ale její členové nebyli příliš nadšení při pomyšlení, že stráví část Vánoc zkoumáním tohoto případu: Vatelier, komisař v Montbéliardu, Morange, lékař, který se od předešlého dne staral o zachráněnou holčičku, a Saint-Simon, policajt na francouzském velvyslanectví v Turecku, který s nimi komunikoval po telefonu.

Později mi vylíčili tu surrealistickou schůzku ve velké pařížské kanceláři na avenue de Suffren s nádherným výhledem na osvětlenou Eiffelovku na pozadí bílé zimní oblohy… Vidina Vánoc bez ozdob a bez dárků. Jejich děti, které čekaly u vánočního stromečku, zatímco oni zodpovědně a profesionálně zvažovali budoucnost tříměsíční holčičky.

Soudce Le Drian byl otrávený, de Carvilleovy zběžně znal. Setkal se s nimi na jednom či dvou pařížských večírcích, při nichž se několik set lidí tísnilo ve velkých sálech haussmannovských budov. Představuju si sebe na jeho místě. Nějaký hlásek v jeho hlavě mu nejspíš našeptával: Kéž je ta holčička opravdu Carvilleovou vnučkou, jinak jsem v háji…

Šance jedna ku jedné… Panna, nebo orel.

Avšak zdálo se, že mince nedopadne na správnou stranu.

Když jsem o několik let později potkal soudce Le Driana, vypadal stejně jako tehdy: nedůtklivý, puntičkářský, oblečený jako ze škatulky, šálu o odstín světlejší než fialovou kravatu, až jsem si v duchu říkal, jak tento upjatý muž v obleku může vzbuzovat důvěru v traumatizovaných dětech, aby se mu svěřily. Soudce všechny schůzky natáčel. Dal mi ty filmy, Carvilleovým nedokázal nic odmítnout. To mi umožnilo být přesný: dostane se vám obrazu i zvuku. Naopak pokud jde o verdikt, nechám si ho pro sebe, na to vás upozorňuju.

„Pokusím se být co nejstručnější,“ začal Le Drian. „Všichni máme naspěch, že? Začnu informacemi, které se týkají Lyse-Rose de Carville. Ta malá se narodila v Istanbulu před necelými třemi měsíci. Doopravdy ji znali pouze její rodiče, ale Alexandre a Véronique de Carville měli všechny Lyse-Rosiny věci s sebou v airbusu letícím z Istanbulu do Paříže. Její hračky, oblečení, fotografie, léky, očkovací průkaz. Všechno shořelo při požáru letadla. Saint-Simone, objevil jste na turecké straně nějaká další svědectví?“

Z hlasitého odposlechu na telefonu se ozval huhňavý hlas policajta na velvyslanectví v Turecku:

„Ani ne… Kromě několika tureckých sluhů, kteří spatřili Lyse-Rose přes hustou moskytiéru, byla jediným očitým svědkem její šestiletá sestra Malvina… Takže…“

Le Drian cítil, že případ začíná nabírat špatný směr. Vždy když se mu případ začal vymykat z rukou, vstal a popotahoval svou šálu, aby oba konce splývající dolů byly ve stejné výšce. Mánie jako každá jiná. Samozřejmě jakousi záhadou klouzal ten zatracený fialkový šál tu na jednu, tu na druhou stranu, přestože soudce měl pocit, že vůbec nepohnul hlavou. Komisař Vatelier sledoval tento soudcův tik s úsměvem, který jen stěží skrýval ve svém plnovousu. Navázal:

„Dlouho jsem hovořil se starými Carvilleovými. Vlastně především s Léoncem de Carville. O své vnučce mají jen pár vágních telefonických informací. Vlastní rovněž fotografii Lyse-Rose zhotovenou po narození a zaslanou poštou spolu s oznámením…“

„Co je na té fotografii vidět?“

Komisař Vatelier se ušklíbl:

„Skoro nic. Matka ji zrovna kojí. Lyse-Rose je otočená zády… je vidět krk a ucho, jinak nic…“

Soudce Le Drian nervózně popotáhl šálu na pravé straně… To bylo pro Carvilleovy spíše špatné.

Jestli dovolíte, poněkud předběhnu události a povím vám, že Léonce de Carville svolal v následujících týdnech nejlepší experty, kteří potvrdili, že ucho zázračně zachráněného dítěte je identické s uchem Lyse-Rose na fotografii. Od té doby jsem detailně prozkoumal záběry a analýzy: člověk by musel být opravdu zaujatý, aby na jejich základě mohl cokoli tvrdit s jistotou, ať takovou či jinou. Soudce Le Drian se s tím nespokojil a pokračoval v pátrání po příslušnosti zachráněné holčičky.

„A co Lyse-Rosini prarodiče z matčiny strany?“

Komisař Vatelier smutně pohlédl na Eiffelovku rozsvícenou jako vánoční stromeček, nahlédl do poznámek a odpověděl:

„Lyse-Rosina matka Véronique je čtvrtým dítětem rodiny z Québecu, Bernierových, kteří mají celkem sedm dětí a jedenáct vnoučat. Když Véronique potkala v Torontu na semináři z molekulární chemie Alexandra, už se s rodinou prakticky nestýkala. Zdá se, že Bernierovi vlažně podporují Carvilleovy.“

„Dobrá. Zkusíme zjistit něco i tam,“ prohlásil Le Drian. „A teď přejděme k Emilie Vitralové. Po té snad zůstalo více stop…“

„No,“ povzdechl si Vatelier, „i když její očkovací průkaz, zavazadlo, kojenecké lahve a bryndáčky také pohltily plameny. Mám-li být přesný, prarodiče viděli svou vnučku od jejího narození do dvou měsíců pouze pětkrát, z toho dvakrát na klinice v Dieppe, když se narodila, a jednou v den odletu, kdy k nim Pascal a Stéphanie přivezli svého syna Marca. Ale malá tehdy tvrdě spala.“

Komisař se otočil k doktoru Morangeovi, který dostal slovo poprvé.

„Byl jsem u toho, když Vitralovi uviděli dítě v nemocnici v Belfort-Montbéliardu. Okamžitě v něm poznali svou vnučku…“

„No ovšem,“ poznamenal Le Drian. „To je samozřejmé. Přece nebudou tvrdit opak…“

Soudce si unaveně povzdechl a popotáhl šálu o kousek doleva. Komisař Vatelier zvýšil hlas:

„Nepředložíme jim přece čtyři očíslovaná mimina a nebudeme na prarodičích chtít, aby přes jednostranné zrcadlo poznali to správné!“

„Možná jste to měli udělat,“ opáčil Le Drian vážně. „Získali bychom čas…“

Komisař pokrčil rameny a pokračoval:

„Vitralovi navíc neměli žádnou fotografii. Stéphanie prý vytvořila z fotografií své dcery malé album, bylo to dvanáct snímků, které ale nosila s sebou. Lze předpokládat, že i ono shořelo.“

„A co negativy?“ otázal se soudce.

„Policie prohledala byt Vitralových v Dieppe od podlahy ke stropu, aby ty zatracené negativy našla. Zatím bezvýsledně. Stéphanie si je nejspíš taky vzala s sebou, možná byly v pouzdře na fotoaparát…“

Možná…

I já jsem ty zatracené negativy hledal. Jen si to představte, fotografie miminka! Aspoň v tomhle bychom nebyli napjatí. Už teď vám můžu říct, že se nikdy nenašly! Kromě hypotézy, že shořely v letadle, a podezření, že si to Vitralovi prostě vymysleli, jsem se domníval, že mohl zasáhnout Léonce de Carville a navštívit byt Vitralových, ještě než to policajty vůbec napadlo, a zničit všechny kompromitující důkazy. Byl by toho schopný. Z toho je jasné, jaké možnosti byly ve hře.

Soudce Le Drian cítil, jak se potí, a šála mu nezadržitelně klouzala po krku na rameno jako had. Případ se začínal měnit v soudní oříšek.

„Dobře,“ prohlásil. „Už jsme probrali skoro všechno. Co zbytek rodiny Emilie Vitralové… Taky slepá ulička?“

„Dá se říct,“ odpověděl komisař. „Její matka Stéphanie byla sirotek, rodiče byli neznámí, vychovali ji v dětském domově nadace Auteuil v Rouenu. Zamilovala se do Pascala Vitrala na terase jedné kavárny, když jí nebylo ani šestnáct. Shrnu-li to, malá Emilie, pokud je to ona, kdo přežil, nemá v životě nikoho jiného než prarodiče, Pierra a Nicole Vitralovy, a staršího bratra Marca.“

Soudce Le Drian zabloudil pohledem přes prosklenou stěnu k Eiffelovce a pak ještě výš, jako by hledal hvězdu, která mu v onen den Narození Páně ukáže cestu.

Mohl bych tak pokračovat ještě dlouho, líčit vám hodiny diskusí o argumentech a protiargumentech. Kromě filmových záběrů schůzek jsou tu i skoro tři tisíce stran o pátrání, které se nahromadily u soudce Le Driana během následujících týdnů a které jsem rovněž prošel, a to nemluvím o osobním archivu. Nebojte se, později se k tomu vrátím, alespoň k těm detailům, které se mi zdály důležité. Ale myslím, že už začínáte chápat, jaký problém, jaké dilema před sebou vyšetřovatelé měli. Těžké rozhodování, že?

Na kterou stranu mince dopadne? Ani já jsem na to nakonec nepřišel.

Zanechávám vám všechny indicie. Je řada na vás…

Ale už slyším vaše námitky…

A co věda? Oblečení? Krev? Oči? A všechno ostatní?

K tomu dojdu.

Nebudete zklamaní.

8

2. října 1998, 9 hodin 35 minut

Marc spolkl zbytek croissantu, aniž zvedl oči k hodinám či k hezké studentce s modrýma očima naproti němu nebo k Mariam, číšnici, která mu šla na nervy. V baru Lénine bylo rušno. Za oknem, na prostranství před univerzitou také. Přestože ani jedno z Grand-Ducových odhalení v něm nevyvolalo pochybnosti, musel číst dál, zhltnout všechny ty informace, které shromáždil.

Protože si to Lylie přála…

Deník Crédula Grand-Duca

O čtrnáct dnů později, přesně 11. ledna 1981, svolal soudce Le Drian další schůzku. Stejní lidé, stejné místo, stejná kancelář na avenue de Suffren, ale tentokrát ráno. Eiffelovka se ztrácela v mlze, byly stěží vidět její nohy stojící v loužích, které drobný déšť neustále zvětšoval. Turisté se choulili pod deštníky. Před nejnavštěvovanější památkou na světě nebylo žádné místo, ani skleněný přístřešek, kde by se dalo schovat.

Vrchol všeho. Kromě jiného.

Soudce Le Drian byl čím dál znechucenější. Shora mu dali najevo, že vlivné osoby sympatizují s de Carvilleovými.

Soudce nebyl hloupý a vzkaz ihned pochopil… Ale mohl pracovat pouze s tím, co měl v rukách. Přece nebude vyrábět falešné důkazy!

Doktor Morange právě dokončil svůj výklad o krevních skupinách. Nechal kolovat fotokopie kompletních lékařských vyšetření.

„Takže abych to shrnul,“ řekl doktor, „naše zázračně zachráněná má nejběžnější krevní skupinu A+ jako více než čtyřicet procent francouzské populace. Záznamy z kliniky v Dieppe a v Istanbulu bez jakýchkoli pochybností potvrdily, že obě, Emilie Vitralová i Lyse-Rose de Carville, měly krevní skupinu A+, jasné?“

Jasné, pomyslel si soudce Le Drian.

„Neexistuje způsob, jak se z těchto vyšetření dozvědět víc?“ rozzlobil se.

Morange klidně vysvětloval:

„Musíte pochopit, že krevní testy můžou otcovství nebo příbuzenský vztah pouze vyloučit, nikoli potvrdit. Bylo by to možné jen v případě, kdyby šlo o vzácnou krevní skupinu nebo genetickou poruchu… Ale to není tento případ. Věda nám o rodině toho dítěte nic nepoví.“

Když už mluvíme o vědě, tuším, co byste chtěli namítnout: a co genetika, DNA, test otcovství a tohle všechno? Ale uvědomte si, že jsme v roce 1981! Tehdy byly testy DNA ještě z říše science-fiction. První případ na světě, který byl objasněn na základě testu DNA, pochází z roku 1987… Už jste v obraze? Tím chci říct, a ujišťuju vás, že se k tomu ještě vrátím, že jednoho dne se otázka testu DNA určitě vynoří… Zázračně zachráněná holčička mezitím vyrostla a poznatky se radikálně změnily. Ale uvidíte, že věda nevysvětlí zdaleka všechno…

Odborníci na avenue de Suffren dělali tedy v roce 1981, co se dalo. Doktor Morange rozložil na stole několik fotografií.

„To jsou vizualizace z laboratoře v Meudonu. Počítačem vytvořené postupné stárnutí obličeje zachráněné holčičky, abychom viděli, komu se bude dítě podobat za pět, za deset, za dvacet let…“

Soudce se podíval na fotografie a podrážděně namítl:

„Copak si myslíte, že se rozhodnu na základě takového nesmyslu?“

V tom měl pravdu. Alespoň částečně. Objektivně se holčička zobrazená počítačovým programem v pozdějším věku podobala více Vitralovým než Carvilleovým, ale jako důkaz to nestačilo a Carvilleovi advokáti by to okamžitě zesměšnili. Já jsem však to dítě viděl celých osmnáct let rok za rokem růst a můžu prohlásit, že všechna ta počítačová zobrazení stárnutí jsou k smíchu!

„Zbývá ještě barva očí,“ ozval se lékař. „Je to jediný skutečný rozlišovací znak u tohoto dítěte… Na jeho věk jsou podivuhodně modré. Barva se ještě může změnit, ztmavnout, ale je to určitá genetická zvláštnost…“

Komisař Vatelier na něj navázal:

„Malá Emilie Vitralová měla světlé oči, které už přecházely v modré, což dosvědčí všichni, co ji viděli: prarodiče, několik přátel, sestřičky v porodnici. Světlé oči mají i oba rodiče, prarodiče a téměř celá rodina Vitralových. Naopak Carvilleovi, rodiče i prarodiče, mají oči světle a tmavě hnědé. A stejně tak Bernierovi, to jsem si ověřil.“

Soudce Le Drian byl rozrušený. Pro Carvilleovy to nevypadalo vůbec dobře. Ten policista mu šel na nervy. Venku se mrholení změnilo v déšť. Turisté trpělivě čekali před Eiffelovkou v dlouhé řadě a jejich deštníky vytvářely stan připomínající moderní verzi římské vojenské taktiky želvy. Soudce vstal a rozsvítil. Šála mu sklouzla trochu doprava. Nesrovnal ji.

„No,“ začal klidně, „je to pouze další domněnka, žádný důkaz. Každý ví, že rodiče s hnědýma nebo černýma očima můžou mít dítě s jakoukoli barvou očí…“

„Přesně tak,“ připustil doktor Morange, „je to jen otázka pravděpodobnosti…“

Pravděpodobnost… ta v žádném případě nebyla nakloněna Carvilleovým. Vzpomínám si, že časopis Science et Vie na případu „zázračně zachráněné z hory Terrible“ vysvětloval, proč není genetika schopná spolehlivě předpovídat fyzickou podobu osoby podle jejích předků. Vždycky jsem Léonce de Carville podezříval, že si tento správně načasovaný článek přímo nebo nepřímo objednal…

Soudce se potom telefonicky spojil se Saint-Simonem, policistou v Turecku.

„A co oblečení dítěte, hergot? To je tak těžké zjistit něco z oblečení, které mělo v době leteckého neštěstí na sobě?“

Saint-Simon klidně odpověděl:

„Pánové, dovolte mi, abych vám připomněl, co mělo nalezené dítě na sobě. Bavlněné dupačky, bílé šatičky s oranžovými květy, vlněný svetřík s norským vzorem. S jistotou lze tvrdit, že oblečení bylo zakoupeno v Istanbulu na Velkém bazaru, největší kryté tržnici na světě…“

Soudce Le Drian se chopil příležitosti:

„Vitralovi byli v Turecku na dovolené pouhé dva týdny a v Istanbulu se zdrželi jenom dva dny! Je tedy logické, že malá Emilie Vitralová by měla na sobě francouzské oblečení, které si Vitralovi přivezli s sebou. Je málo pravděpodobné, že by se její rodiče rozhodli obléct ji pár hodin před odletem do Francie do šatů koupených v Turecku. Jestliže mělo zázračně zachráněné dítě na sobě turecké dupačky, šaty a svetřík, je podle mě evidentní, že musí jít o Lyse-Rose de Carville. Ta malá se narodila v Istanbulu…“

Saint-Simon se okamžitě pokusil tento argument vyvrátit:

„Až na to, pane soudce, že turecké oblečení, které mělo dítě na sobě, bylo laciné… Ověřil jsem si, že nemá nic společného s ostatní Lyse-Rosinou garderobou, která se nachází v jejich vile v Ceyhanu. Pošlu vám její přesný popis. Lyse-Rose měla výlučně značkové oblečení, zakoupené v západní čtvrti Istanbulu, v Galatasarayi… Nikoli na Velkém bazaru!“

Dřív než se mohl Saint-Simon pustit do analýzy společenských rozdílů jednotlivých čtvrtí Istanbulu, Le Drian ho rázně přerušil:

„Dobře, podívám se na to. Vateliere, mohl byste nás seznámit s výsledky balistických expertiz?“

Vatelier se poškrábal na bradě a nedůvěřivě pohlédl na soudce. Potom spustil:

„Experti se pokusili zjistit, jak přesně bylo dítě z letadla vymrštěno. Víme, na jakém sedadle cestující seděli. Carvilleovi seděli v desáté řadě u okénka, kousek za polovinou letadla; Vitralovi se nacházeli uprostřed airbusu zhruba v úrovni křídel. Obě děti to měly tedy stejně daleko k dvířkům letadla, která se při pádu otevřela a jimiž bylo dítě katapultováno ven. V tom se všichni shodují. Připravil jsem vám podklady. Odborníci přesně spočítali dopad a poškození dveří a shodně tvrdí, že pouze tvor vážící méně než deset kilogramů se mohl dostat z takové pasti živý…“

„Dobře, dobře, komisaři,“ přerušil ho soudce, který si ten den vzal šálu hořčičné barvy, jež příliš neladila s lahvově zeleným sakem. „Ale existuje také Le Tallandierova teorie… Jestli se nepletu, profesor fyziky Serge Le Tallandier prokázal, že je málo pravděpodobné, aby k vymrštění došlo bočním pohybem, jinými slovy je méně pravděpodobné, že by byla ven vymrštěna Emilie Vitralová, protože seděla uprostřed letadla… Jaký je váš názor, komisaři?“

„Abych byl upřímný, výpočty profesora Le Tallandiera jsou tak složité, že žádný policista ve Francii, dokonce ani z kriminalistické laboratoře, by se neodvážil mu odporovat. Ale přece jen bych si dovolil upozornit, že Serge Le Tallandier byl spolužákem Léonce de Carville na polytechnice a vedoucím závěrečné práce Alexandra de Carville na Mines Paris-Tech…“

Soudce se podíval na Vateliera, jako by hlásal kacířství. Zvedl ruce a zatahal za konec hořčičné šály tak nervózně, že ten kousek látky mohl jen stěží dostat do rovnováhy.

„Takže mám tvrzení odborníků z laboratoře na polytechnice odmítnout…“

Vatelier se pousmál:

„Já přece nic nezpochybňuju. K tomu nemám pravomoc. Já jen říkám, že Le Tallandierova teorie jeho kolegy na polytechnice, s nimiž jsem se setkal, velmi pobavila.“

Soudce si povzdechl. Venku už Eiffelovka zcela zmizela v mlze a stovky turistů čekaly celé hodiny v dešti nejspíš zbytečně.

Mohl bych vás zaplavit stovkami stran technických podrobností. Nahrávkami hodiny trvajících schůzek. Nechci vás tím však unavovat, alespoň prozatím.

Uplynuly týdny a celý případ přešlapoval na místě, utápěl se v soudních a vědeckých tahanicích, které už nikoho kromě rodin, jichž se to týkalo, nezajímaly.

Policajti trvali na svém.

Novináři už toho měli po krk.

Zájem veřejnosti o zázračně zachráněné dítě rychle klesal, protože řešení bylo v nedohlednu. Spory odborníků byly nudné. Zdálo se, že záhada je neřešitelná. Jakmile vzrušení pominulo, pustila se policie co nejnenápadněji do práce. Také Carvilleovi advokáti vynaložili všechny své síly na to, aby byla celá záležitost projednávána veřejně co nejméně. Budou-li se případem zabývat pouze vysocí úředníci, byl přesvědčený, že všechno dopadne dobře pro ně. Soudce Le Drian byl přece rozumný muž.

L’Est républicain, který byl na začátku toho všeho, byl nakonec jediným deníkem, který psal o tom, jak případ „zázračně zachráněné z hory Terrible“ pokračuje, ale články byly čím dál kratší. Lucile Moraudová, novinářka, která měla kauzu na starosti a která po celá desetiletí psala o těch nejotřesnějších případech, k nimž došlo na východě Francie, a nebylo jich málo, se brzy ocitla před problémem: jak zázračně zachráněné dítě nazývat? Chtěla-li zůstat neutrální, nemohla holčičce říkat ani Emilie, ani Lyse-Rose… Opisy jako „zázračně zachráněná z hory Terrible“, „sněžný sirotek“, „miminko zachráněné z plamenů“ příliš zatěžovaly její styl, neboť chtěla, aby byl jednoduchý a přímý, aby zaujal prosté čtenáře. Inspiraci našla koncem ledna roku 1981. Jak si určitě vzpomínáte, v té době se hrála v rádiu pořád dokola píseň Charlelieho Couturea, píseň děsivě vystihující skutečnost: „Jako letadlo bez křídla“…

Lucile Moraudová, podrážděná pomalostí úřadů a nerozhodností soudce Le Driana, uveřejnila 29. ledna na první stránce listu L’Est républicain velkou fotografii „zázračně zachráněné“ v její skleněné kleci na dětském oddělení nemocnice, kde ležela za všeobecného nezájmu už více než měsíc, a pod ní byly tučným písmem tři verše písně:

Ach vážko maličká,
křídla máš křehoučká,
a já, já tělo rozlámané…

Zkušená novinářka trefila do černého. Nikdo už nemohl poslouchat hit Charlelieho Couturea, aniž by pomyslel na zázračně zachráněnou holčičku, na její křehká křídla a zdeformovaný trup letadla. Ze sněžného sirotka se ve Francii stala „Vážka“. Ta přezdívka jí zůstala. I ti nejbližší ji tak nazývali. Dokonce i já.

Hlupák!

Vážka!

Dokonce jsem zašel tak daleko, že jsem se o tento ohavný hmyz začal zajímat a za sbírku vážek jsem utratil spoustu peněz… Když na to teď pomyslím… Celý ten cirkus kvůli mazané novinářce, která uměla zahrát na city prostých lidí…

Policajti ovšem nebyli tak romantičtí. Když mluvili o dítěti a nechtěli konkrétně vyslovit jméno jedné nebo druhé rodiny, vymysleli neutrální zkratku složenou z první slabiky jednoho jména a poslední slabiky druhého. Spojením Lyse-Rose a Emilie vznikla Lylie…

Lylie…

Jako první ho před novináři použil komisař Vatelier. Nesporně dobře vymyšlené. Takže nakonec se ukázalo, že i policajti jsou trochu romantičtí. A tak zůstala Vážka i Lylie. Tak trochu jako zdrobnělina.

Ani Lyse-Rose, ani Emilie.

Lylie…

Chiméra, podivná bytost složená ze dvou těl.

Monstrum.

Když už jsme u monstra, nastal čas povědět vám, jakou roli sehrála Malvina de Carville… Já vím, Malvina de Carville neměla ráda odbočky… Ale vy mi to prominete. Pochopíte, že to tvoří součást vedlejších škod v tomto případu, dá se říct.

Léonce de Carville byl tvrdohlavý, cílevědomý, zvyklý dostat vše, co chtěl. Ovšem žádný důkaz, žádná indicie v případu nesvědčily v jeho prospěch. Dopustil se dvou chyb. Dvou velkých chyb. Unáhlil se.

První chyba se týkala jeho vnučky Malviny. Bylo jí šest let, bylo to živé dítě, které vychovávali jako princeznu, žila jako v bavlnce. Překonat nešťastnou smrt rodičů a sestřičky muselo být pro ni samozřejmě velmi těžké. Ale kdyby byla obklopená armádou psychiatrů a svou rodinou, dostala by se z toho.

Jako všichni.

Jenže byla jediným očitým svědkem… Jediným živým člověkem, který byl v Turecku v blízkosti Lyse-Rose v prvních dvou měsících jejího života. Možná jediných…

Je šestileté dítě schopné poznat kojence? Poznat ho s jistotou? Rozeznat ho od jiných?

Je to nezbytná otázka…

Vzhledem k tvrzení Vitralových byla Malvina jedinou výhodou Carvilleových, neboť jen ona mohla identifikovat Lyse-Rose. Léonce de Carville ji měl chránit, nenechat ji svědčit, mohl policajty vyhodit, prostředky na to měl, neměl to po ní chtít, měl ji nechat na pokoji, poslat ji pryč, daleko odsud, do nějakého penzionu pro bohaté děti, s laskavými sestřičkami, veselými dětmi a velkou zahradou se spoustou zvířat… Místo toho přiměl Malvinu, aby desetkrát, stokrát opakovala své svědectví před desítkami soudců, advokátů, policajtů, expertů… Celé týdny strávila v kancelářích a soudních síních, v čekárnách a jednacích místnostech, obklopená zamračenými lidmi v oblecích a gorilami, které ji měly chránit alespoň před novináři.

Malvina před všemi dospělými osobami, před něž ji přivedli, opakovala neustále totéž:

„Ano, to děťátko je moje sestřička.“

„Poznávám ji, je to opravdu Lyse-Rose.“

Dědeček ji ani nepotřeboval nutit. Byla si jistá, neměla žádné pochybnosti, nemohla se zmýlit.

Poznala její oblečení, které jí ukázali, poznala její tvář, její pláč, který slyšela. Byla ochotná přísahat před soudcem, na bibli, na svoji panenku. Dokázala ve svých šesti letech dokonce vzdorovat i starým Vitralovým!

Viděl jsem Malvinu vyrůstat, i když vyrůstat je příliš silné slovo… řekněme, že jsem viděl, jak se z ní stává teenagerka, dospělá žena. Viděl jsem, jak se postupně propadá do šílenství, zuřivého šílenství.

Naháněla mi strach, to je pravda. Myslím si, že patřila na uzavřené oddělení psychiatrické léčebny; ale jednu věc musím uznat: nemohla za to, co se z ní stalo. Za to je zodpovědný její dědeček Léonce de Carville. Věděl, co dělá. Záměrně využil svou vnučku. Vědomě obětoval její duševní zdraví navzdory radám lékařů a prosbám své ženy.

Nejhorší je, že to nebylo k ničemu, vůbec k ničemu!

Protože Léonce de Carville se dopustil ještě jedné chyby, možná větší, než byla ta první.

9

2. října 1998, 9 hodin 43 minut

Lylie se nepohnula už dobrou půlhodinu. Seděla na mramorovém zábradlí na prostranství před Invalidovnou. Kámen ji studil do nohou, ale jí to nevadilo. Nepršelo. Budova Invalidovny naproti ní splývala s jednolitě bílou oblohou.

Desítka mladíků se proháněla na kolečkových bruslích přímo před ní a chladné počasí jim nevadilo. Předváděli se.

Invalidovna je sice známá, ale v Paříži nepatří k nejnavštěvovanějším. Turisté se shromažďují spíše na Trocadéru, před Palais-Royal, na place de l’Hôtel-de-Ville, na place de la Bastille… Tady bylo návštěvníků méně. A každý den se mezi přihlížejícími neobjeví tak hezká dívka jako Lylie. Hezká dívka, která je vydrží sledovat tak dlouho. Navzdory počasí, navzdory kameni, který ji studí do nohou.

Co tu hledá? Sex na jednu noc?

Chlapci se předváděli. Prostranství před Invalidovnou se dokonale hodí pro trénování rychlosti, slalomu, skoků. Postavili si dvě řady oranžových plastových destiček a závodili na stometrové trati. Byla to moderní verze středověkých turnajů, kdy ten nejrychlejší, který vydrží nejdéle, získá za odměnu srdce krásné dámy.

Lylie měla ráda řítící se bruslaře, jejich smích a výkřiky. Ruch kolem ní jí pomáhal, aby zůstala klidná. Nebylo to snadné. Měla v sobě zmatek. Stále myslela na Grand-Ducův zápisník. Udělala dobře, když ho dala Marcovi? Přečte si ho? Samozřejmě že ano… Ale pochopí ho? Marcův vztah ke Crédulu Grand-Ducovi byl složitý, nepovažoval ho za náhradního otce, nic takového, ale po celá ta léta to byl jeden z mála mužů v jeho blízkosti. Marc měl své jistoty, svůj instinkt, jak říkal. Své přesvědčení. Byl ochotný přijmout pravdu… jinou pravdu?

Dlouhé minuty přemílala tyhle otázky v hlavě. Zatím bezvýsledně.

Jeden z bruslařů, starší než ostatní, možná čtyřicátník, s prošedivělými vlasy, z ní nespouštěl oči. Hladce vyhrával nad svými konkurenty všechny slalomy. Odložil koženou bundu, aby pod tričkem lépe vyniklo jeho svalnaté tělo. Pronikavým pohledem dravce se každou chvíli rozhlédl po prostranství a nakonec se vždy zahleděl do Lyliiných modrých očí. Jak se tak proplétal mezi plastovými destičkami, připomínal svým ostrým profilem dravého ptáka.

Lylie si ho mezi ostatními bruslaři vůbec nevšimla. Myslela na dárek pro Marca, na tu truchlivou scénu.

Bylo to k něčemu?

Z očí jí vytryskly slzy. Neměla na výběr, musela Marca za každou cenu dostat pryč od toho všeho, na několik hodin, na několik dní, ochránit ho. Později, až bude po všem, možná najde odvahu a ke všemu se mu přizná. Marcovi na ní tolik záleží. Na ní… Na kom vlastně?

Usmála se.

Jeho Lylie, jeho vážka… Panebože, co by dala za to, kdyby měla obyčejné, běžné jméno. Jedno jméno!

Prošedivělý bruslař projel těsně kolem Lylie. Trhla sebou a probrala se ze své strnulosti. Mimoděk se usmála. Muž-dravec, navzdory tomu, že nebylo ani deset stupňů, sundal tričko. Tančil před ní na svých velkých nohách a v přiléhavých džínech do půl těla nahý.

Měl dokonalé tělo. Hladké. Svalnaté.

Bezostyšně si prohlížel Lyliino tělo, jako by zvažoval její přednosti a nedostatky. Znovu se změnil v dravce. Otevřeně se před ní natřásal. Kolikrát už svůj tanec předváděl? Kolik dívek skončilo v jeho spárech?

Všechny?

Lylie snášela pár vteřin jeho pohled a i ona přejela očima po svůdcově těle. Téměř lhostejně. Byla zvyklá na pohledy mužů, její štíhlé tělo je přitahovalo. Přesto se divila, proč na ni hledí, touží po ní. Sama se považovala za neviditelnou…

Opět se ponořila do svých myšlenek. Nebude přece plakat nad svým osudem. Teď není důležité její jméno nebo přezdívka. Musí jednat, rychle a sama.

Byla rozhodnutá. Teď když se dozvěděla pravdu, strašlivou pravdu, nemá na výběr, musí převzít odpovědnost.

Bylo to tak čerstvé. Včera se její život otřásl v základech. Všechno nabralo rychlý spád, ale předtím učinila něco nenapravitelného. Pak ji však strhl proud a ona neměla na výběr, musela buď pokračovat, nebo se nechat pohltit…

Dravec se nevzdával, opisoval velké kruhy s přesností kružítka a nespouštěl z Lylie oči.

Lylie hleděla do prázdna. Myslela na Marca. Uvězněného v baru.

Uvězněného jí. Ještě patnáct minut. Potom se určitě bude snažit dovolat. Vyndala z kabelky mobil a vypnula ho. Prozatím musí zůstat neviditelná a nedosažitelná. Marc by s jejím plánem nesouhlasil. Snažil by se ji chránit, viděl by jen riziko a nebezpečí.

Znala ho dobře, on by to nazval vraždou.

Vražda…

Bruslaři náhle, jako když střelí do ptačího hejna, zamířili k Invalidovně na pokyn svého vůdce s prošedivělými spánky, znechuceného nebo naštvaného tím, že jeho představení nemělo úspěch. Oranžové plastové destičky, bundy, trička, všechno zmizelo jako mávnutím kouzelné hůlky a zůstal jen prázdný šedivý asfalt.

Vražda…

Lylie se nervózně zasmála.

Vlastně se to tak dá nazvat. Vražda.

Nevyhnutelný krvavý zločin.

Zabít.

Zabít monstrum, aby dokázala žít dál.

Nebo alespoň přežívat.

10

2. října 1998, 9 hodin 45 minut

Marc zvedl oči.

Hodiny na zdi ukazovaly 9 hodin 45 minut.

Proboha, ony snad nejdou. Zmocňoval se ho zvláštní pocit. Lyliin dárek, který dala Mariam do pokladny, ta krabička od zápalek… to byla past. Záminka. Návnada. Ta nekonečná hodina čekání měla posloužit jen k tomu, aby Lylie mohla odejít, zmizet, schovat se.

Proč?

Nelíbilo se mu to. Jako kdyby ho každá minuta víc vzdalovala od Lylie. Přesto se znovu sklonil k sešitu. Tušil, jak to bude pokračovat, jaká byla druhá chyba Léonce de Carville. Byl toho tentokrát přímým svědkem, plačícím svědkem, jak mu vyprávěli; jestli je Grand-Ducova verze stejná jako to, co se povídalo v rue Pocholle, to posoudí sám. Bylo tomu tak.

Deník Crédula Grand-Duca

Léonce de Carville myslel, že peníze vyřeší všechno.

Vyšetřování uvízlo na mrtvém bodě, přestože ministerstvo spravedlnosti spolu se soudcem Le Drianem požadovali, aby bylo vše vyřízeno dřív, než bude té malé šest měsíců.

Šest měsíců.

To bylo pro Léonce de Carville příliš dlouho.

Přitom ho všichni advokáti přesvědčovali, že stačí čekat; pochybnosti hrály v jejich prospěch, měli v rukou všechny trumfy, postupně se všichni přikláněli na jejich stranu, dokonce i média a policie, ba i sám Vatelier. Bez důkazů se případ točil kolem sporu odborníků. Rozhodnutí soudce Le Driana měli jisté. Vitralovi jsou bezvýznamní, nemají žádné zkušenosti, žádnou podporu… Ale Léonce de Carville nebyl bezpochyby tak klidný, důstojný a smířený, jak se tvářil. Rozhodl se, že celou záležitost vyřídí sám, jednou provždy, tak, jak byl zvyklý řídit svůj podnik.

Jako šéf. Podle sebe.

Sedmnáctého února 1981 kolem poledne zvedl telefon, takový úkol nesvěřil sekretářce, a dal si s Vitralovými schůzku druhý den ráno… Vlastně ne s Vitralovými, ale s Pierrem Vitralem. Další velká chyba. Nicole mi později všechno do nejmenších podrobností vylíčila. Vítězoslavně.

Druhý den spatřili překvapení sousedé v Dieppe mercedes delší než domovní fasáda, jak zastavuje před brankou Vitralových. Carville oblečený jako ve filmu a s černým kufříkem v ruce vešel dovnitř.

Hotová karikatura.

„Pane Vitrale, mohl bych si s vámi promluvit o samotě?“

Pierre Vitral zaváhal. Jeho žena nikoli. Ostatně otázka byla vlastně určena jí. Okamžitě odpověděla:

„Ne, pane de Carville, to nepůjde.“

Nicole Vitralová držela v náručí malého Marca. Přitiskla ho k sobě a pokračovala:

„I kdybych odešla do kuchyně, pane de Carville, stejně bych všechno slyšela, víte? Je to tu malé. Dokonce i kdybych šla k sousedům, všechno bych slyšela. Tady je slyšet všechno. Tak to prostě je. Zdi jsou tu tenké. Tady nelze mít tajemství. Možná proto, že o tajemství nestojíme.“

Marc v jejím náručí pofňukával. Posadila se na židli s chlapcem na klíně, a dala tak najevo, že se odtud nehne.

Nezdálo se, že by její slova na Léonce de Carville nějak zapůsobila.

„Jak chcete,“ prohlásil s úsměvem, „nebude to trvat dlouho. Na to, co vám chci nabídnout, stačí pár slov.“

Popošel dál do místnosti, rozhlédl se a jeho pohled utkvěl na malé televizi v koutě, v níž běžel nějaký americký seriál. Místnost byla maličká, všehovšudy dvanáct metrů čtverečních, s umakartovým nábytkem ze sedmdesátých let. Vzdálenost mezi Vitralovými a de Carvillem byla nejméně dva metry.

„Pane Vitrale, buďme k sobě upřímní. Nikdy se nedozvíme, kdo tu nehodu přežil. Kdo je naživu? Lyse-Rose, nebo Emilie? Nikdy se nenajde žádný skutečný důkaz. Vy budete přesvědčení, že je to Emilie, zatímco já budu přesvědčen, že se zachránila Lyse-Rose. Ať se stane cokoli, my svůj názor nezměníme. To je přirozené.“

Až dosud Vitralovi souhlasili.

„Ani soudce, ani porota nebudou nic vědět. Bude zapotřebí nějak rozhodnout, ale nikdo neví, zda rozhodnou správně. Bude to panna, nebo orel. Pane Vitrale, opravdu si myslíte, že budoucnost dítěte má záviset na tom, která strana mince padne?“

Vitralovi neřekli ani ano, ani ne, čekali, co bude následovat. Z televize zněl hloupý smích. Nicole k ní přistoupila, vypnula zvuk a pak se znovu posadila.

„Budu k vám upřímný, pane Vitrale, i k vám, paní Vitralová, já jsem se na vás informoval. Vy na mě určitě také.“

Nicole Vitralové se jeho spokojený úsměv líbil čím dál méně.

„Vychovali jste své děti dobře. Všichni to říkají. A nebylo to pro vás vždycky snadné. Dozvěděl jsem se, že váš starší syn Nicolas se před čtyřmi roky zabil na motorce. Vím také, že vy, Pierre, máte problém se zády, a vy, Nicole, s plícemi. Chápu, při vašem povolání… Tedy, chci říct, že byste si měli najít něco jiného. Kvůli sobě. Kvůli svému vnukovi.“

Takže takhle. Nicole sevřela Marca pevněji a ten zaplakal.

„Kam tím míříte, pane de Carville?“ ozval se náhle Pierre Vitral.

„Jsem si jistý, že mi rozumíte. Nejsme nepřátelé. Naopak. V zájmu naší Vážky musíme spojit síly.“

Nicole Vitralová prudce vstala. Carville, soustředěný na svůj návrh, ba co hůř, na svou jistotu, si toho vůbec nevšiml. Pokračoval:

„Upřímně řečeno, jsem si jistý, že toužíte po tom, aby vaše vnoučata mohla studovat na dobré škole… mít prázdniny. Dát jim všechno, po čem touží. Co si zaslouží. Skutečnou životní šanci. Ale každá šance něco stojí. Všechno něco stojí.“

Carville se nechal unést. Vůbec si to neuvědomoval. Zděšení Vitralovi mlčeli.

„Pierre, Nicole… Nevím, jestli naše Vážka je moje vnučka nebo vaše, ale slibuju, že jí dám všechno, co bude chtít, splním každičké její přání. Slibuju, přísahám, že z ní udělám nejšťastnější dívku na světě. A to není všechno. Jak už jsem řekl, hluboce si vaší rodiny vážím, a proto vám nabízím finanční pomoc, abyste mohli vychovat svého vnuka Marca. Jsem si vědom, že toto neštěstí je mnohem horší pro vás než pro mě, že budete muset pracovat ještě celá léta, abyste uživili další ústa…“

Nicole Vitralová přistoupila ke svému manželovi. Rostl v ní vztek. Léonce de Carville konečně na chvilku zmlkl, zaváhal a potom ze sebe vyrazil:

„Pierre, Nicole, vzdejte se práv na to dítě, na Lylie. Uznejte, že se jmenuje Lyse-Rose, Lyse-Rose de Carville. A já slavnostně slibuju, že se o vás postarám, i o Marca… Uvidíte Lylie, kdykoli budete chtít, na tom se nic nezmění, jako byste byli její prarodiče…“

Carvilleův pohled byl prosebný, téměř lidský.

„Prosím vás, přijměte to. Myslete na svoji budoucnost. Na Lyliinu budoucnost…“

Nicole Vitralová se chystala zasáhnout, ale Pierre odpověděl překvapivě klidně jako první:

„Pane de Carville, raději toho nechte. Emilie není na prodej, ani Marc, ani nikdo z nás. Všechno si nelze koupit, pane de Carville. Ani neštěstí vašeho syna vás o tom nepřesvědčilo?“

Překvapený Léonce de Carville náhle zvýšil hlas. Jeho pravidlem bylo nikdy neustupovat. Marc v babiččině náručí se rozplakal. Musela ho slyšet celá rue Pocholle.

„Ne, pane Vitrale! Neopovažujte se mi kázat o morálce. Víte, jak ponižující pro mě bylo přijít sem a předložit vám takový návrh? Právě jsem vám nabídl jedinečnou šanci a vy ji nedokážete ani přijmout. Hrdost je sice hezká věc…“

„Odejděte!“

Carville se ani nepohnul.

„Okamžitě odejděte! A nezapomeňte tady svůj kufřík. Kolik v něm je? Na kolik si Emilie ceníte? Sto tisíc franků? Krásné auto… Tři sta tisíc a bungalov s výhledem na moře na stáří?“

„Pět set tisíc franků, pane Vitrale. A po soudním rozhodnutí i víc, budete-li si přát.“

„Vypadněte!“

„Děláte chybu… Přijdete o všechno. Přijdete o všechno kvůli své pýše. Víte stejně dobře jako já, že nemáte žádnou šanci, pokud jde o rozhodnutí soudu. Mám k dispozici desítky právníků, kteří si tykají se znalci, s policisty pověřenými vyšetřováním. Znám osobně polovinu soudců nejvyššího soudu v Paříži. To není váš svět. Je to falešná hra, pane Vitrale, a vy to dobře víte. Víte to už dávno. Zázračně zachráněné dítě z letadla se bude jmenovat Lyse-Rose, i kdyby se našly nezvratné důkazy o opaku. Naživu zůstala Lyse-Rose, tak už to je, to už je předem dané. Nepřišel jsem jako nepřítel, pane Vitrale, nemusel jsem k vám chodit. Přišel jsem proto, abych vám nabídl kompenzaci.“

Marc v Nicolině náručí plakal.

„Vypadněte odsud!“

Carville vzal kufřík a zamířil ke dveřím.

„Děkuju, pane Vitrale. Alespoň jsem ulevil svému svědomí… A nestálo mě to ani halíř!“

Vyšel ven.

Nicole Vitralová k sobě Marca pevně přitiskla. Plakala mu do vlasů. Plakala, protože věděla, že Carville nelže. Všechno, co řekl, byla pravda, Vitralovi dobře znali tuto osudovost, čelili jí až příliš často. S hrdostí. Nicole si uvědomovala, že nemají žádnou šanci vyhrát. Pierre Vitral se rozhlédl po pokoji. Hodnou chvíli upíral pohled na oněmělý televizor. Myslel na to, že teď ho záda nebolí, teď ho bolí něco jiného, a že bolest se nesčítá, ale naštěstí následuje jedna po druhé.

Pierre Vitral naposledy pohlédl na televizní obrazovku. Vzápětí se mu v očích objevil vzdor. Zašeptal jakoby pro sebe:

„Ne, nevyhrajete, pane de Carville.“

Když to dnes, s odstupem času a s chladnou hlavou, analyzuju, Carville udělal ten den hrubou chybu: rozzlobil Vitralovy. Bez toho by nejspíš získal své rozhodnutí beze vší pozornosti. Vitralovi by křičeli, že je to skandál, ale všem by to bylo jedno.

Mercedes ještě neopustil ostrov Pollet, když Pierre Vitral vytáhl z přeplněné police ve skříni noviny.

„Co budeme dělat?“ zeptala se jeho žena.

„Bojovat… Rozdrtíme ho…“

„Jak? Slyšel jsi ho, má pravdu…“

„Ne… Ne, Nicole. Emilie má ještě šanci. Zapomněl na jednu maličkost. Všechno, co řekl, byla pravda předtím, před Vážkou, než Pascal a Stéphanie odešli do nebe. Ale teď už ne! I my jsme důležití, Nicole! Zajímají se o nás. Píšou o nás v novinách, mluví v rádiu…“

Otočil se k televizi v koutě.

„I v televizi o nás mluvili. Carville se asi na televizi nedívá, on o tom neví. Noviny a televize jsou dneska přinejmenším stejně důležité jako peníze…“

„Co… co chceš dělat?“

Pierre Vitral si podtrhl telefonní číslo do novin.

„Začnu s L’Est républicain. Ti znají případ nejlépe. Nicole, pamatuješ si na tu novinářku, co o něm píše?“

„Prosím tě, minulý týden to bylo jen pět řádků!“

„No právě. O důvod víc. Můžeš mi najít její jméno?“

Nicole posadila Marca na židli před televizí. Zpod stolu vytáhla šanon, kam pečlivě ukládala všechny novinové články o nehodě na hoře Terrible. Stačilo pár vteřin a už hlásila:

„Lucile Moraudová!“

„Fajn… Nemáme co ztratit. Ještě se uvidí…“

Pierre Vitral vzal telefon a vytočil číslo ústředny deníku.

„L’Est républicain? Dobrý den, jsem Pierre Vitral, dědeček zázračně zachráněného dítěte z hory Terrible… Ano, Vážky… Chtěl bych mluvit s jednou vaší novinářkou, Lucile Moraudovou, mám pro ni důležité informace o tomto případu…“

Pierre Vitral okamžitě vycítil oživení na druhém konci linky. Za necelou minutu se ozval na ženu překvapivě hluboký a trochu udýchaný hlas. Zamrazilo ho.

„Pierre Vitral? Tady Lucile Moraudová. Říkáte, že máte něco nového. Myslíte to vážně?“

„Právě ode mne odešel Léonce de Carville. Nabídl mi pět set tisíc franků, když se vzdám svého nároku.“

Tři vteřiny ticha, které následovaly, se Pierru Vitralovi zdály nekonečné. Když se znovu ozval novinářčin chraplavý kuřácký hlas, trhl sebou.

„Máte svědky?“

„Celou čtvrť…“

„Panebože… Nikam nechoďte, s nikým nemluvte, my se dohodneme a někoho k vám pošleme!“

11

2. října 1998, 10 hodin

Hodiny Martini ukazovaly 10 hodin. Přesně!

Marc přizpůsobil rytmus čtení ubíhajícím minutám, jedním okem hleděl do sešitu a druhým na ciferník.

Zavřel zelený sešit a strčil ho do batohu mezi poznámky z přednášek. Se spokojeným úsměvem zamířil k barovému pultu. Mariam byla k němu otočená zády a oplachovala skleničky. Marc přitiskl prst na zinkový pult, jako by mačkal zvonek.

„Crrr,“ napodobil jeho zvuk. „Je čas!“

Mariam se otočila, pomalu si utřela ruce do utěrky a zvolna ji složila.

„Je čas!“ opakoval Marc.

„No dobrá…“

Mariam zvedla oči k hodinám.

„Tedy, ty neztrácíš čas… Asi patříš k lidem, co nemůžou o Vánocích dospat…“

„Ne, ani ne… Tak dělej, Mariam… Slyšela jsi, co řekla před chvílí Lylie. Mám přednášky…“

Mariam svitlo v oku.

„To vykládej někomu jinému, ne mně… Tak na, tady ho máš, ten svůj dárek!“

Otevřela zásuvku, vyndala maličký balíček a podala ho Marcovi. Nedočkavě ho popadl a vykročil ke dveřím baru.

„Ty ho neotevřeš hned?“

„Ne… Co kdyby to bylo něco intimního… sexuální hračka… nebo kalhotky…“

„Já nežertuju, Marcu.“

„Tak proč chceš, abych ho otevřel před tebou?“

„Protože tuším, co v tom balíčku je, ty chytráku. Abych tě mohla zvednout, až to s tebou švihne!“

Marc hleděl na Mariam ohromeně.

„Ty víš, co je v tom balíčku?!“

„Ano… Zhruba. Většinou je to stejné. Když…“

Za Marcem netrpělivě přešlapoval zákazník s pohledem upřeným na řadu marlborek. Měl evidentně naspěch.

„Když co?“

Mariam si povzdechla.

„… když holka potřebuje hodinový náskok, ty troubo. Hodinový náskok před chlapem, kterého nechá samotného v mém baru!“

Bylo to, jako by dostal ránu. Letmo pomyslel na prsten se safírem na Lyliině prstu. Na kříž Tuaregů, který si nepověsila na krk. Podařilo se mu lhostejně pokrčit rameny.

„Tak zítra, Mariam. Ve stejnou dobu, stejný stůl. U okna. Dvě místa, ano?“

Třesoucí se rukou vzal balíček a odešel.

Mariam podala zákazníkovi tři krabičky cigaret a hleděla za vzdalujícím se Marcem. Asi toho řekla příliš. Nebyla si tak jistá… Marc a Emilie tvořili zvláštní pár, podivný, který se nepodobal žádnému jinému, ale byla přesvědčená, že se v příštích hodinách rozhodne o Marcově osudu, ať v dobrém či zlém smyslu…

Marc se ztratil na prostranství před univerzitou, jako by jeho šedivý kabát splynul s asfaltem. Mariam se na chvilku zahleděla na nekonečný proud chodců.

Je jasné, že Marc odešel, přesvědčený o neotřesitelnosti svých jistot. A přitom, pomyslela si Mariam, jediný detail, jediné zrnko písku, může všechno změnit, narušit jeho nejniternější přesvědčení, převrátit celý jeho život.

Mávnutí křídel nějaké vážky.

Marc se rychle vzdaloval od baru Lénine, kráčel po avenue de Stalingrad směrem ke stadionu Delaune. Proud lidí spěchajících ráno do práce prořídl. Teď potkával spíše staré lidi a matky s dětmi a igelitovými taškami pověšenými na kočárcích. Pokračoval ještě padesát metrů a byl skoro sám. Třesoucíma se rukama roztrhl stříbrný dárkový papír a nedbale ho strčil do kapsy džín. Objevila se malá papírová krabička. Nervózně ji otevřel.

Předmět uvnitř mu vklouzl do dlaně.

Marc se zapotácel.

Podlomily se mu nohy. Couvl o dva metry jako polámaný panáček. Zády narazil na studený kov pouliční lampy. Pomalu dýchal, aby znovu nabyl rovnováhu a vzpamatoval se.

Jen nepanikařit, získat čas, ovládnout se.

Tato část ulice byla prázdná, ale stačilo zavolat, uslyšeli by ho a přišli by mu na pomoc. Ne. Musí se vzchopit.

Ale jeho dech se zrychloval a hrdlo měl sevřené… Stále stejné symptomy, už od jeho dvou let, agorafobie.

Zvolna dýchat, uklidnit se.

Navzdory tomu, co se často tvrdí, agorafobie není strach z velkých prostor nebo z davu… Je to strach, že vám nikdo nepomůže… Strach ze strachu, v jistém smyslu… Panika se logicky projevuje v místech, kde se člověk cítí izolovaný, na poušti, v lese, v horách, na moři… Ale také uprostřed davu, ve velkém sále, na stadionu; na ulici plné lidí i na ulici, kde nikdo není…

Marc si už na to zvykl, dokázal to zvládnout, pokud krize nebyla příliš velká. Teď už se záchvaty objevovaly zřídka. Dokázal chodit na přednášky do přeplněných poslucháren, jezdit metrem, jít na koncert…

Hlasitě vydechl.

Postupně se jeho dýchání vracelo do normálu. Stále se opíral o pouliční lampu, přestože ho bolestivě tlačila do zad.

Pohlédl na svou dlaň.

Držel v ruce miniaturní hračku.

Letadlo.

Zmenšený model. Přesná kopie Airbusu A300, kovová, poměrně těžká, bílá, s červeno-modro-bílým ocasem. Hračka od firmy Majorette, jichž lze najít tisíce na poličkách v pokojích malých kluků. Marcova třesoucí se ruka sevřela studený model letadla.

Co to mělo znamenat?

Žert?

Morbidní dárek k četbě Grand-Ducova deníku?

Směšné…

Marc přemýšlel. Není tam kromě té hračky ještě něco jiného?

Sáhl do kapsy džín a vytáhl pomačkaný obal. Zaklel: u papíru, který tak netrpělivě roztrhl, našel bílý lísteček. Marc okamžitě poznal Lyliino písmo. Ještě víc se opřel o pouliční lucernu a četl:

Marcu,

musím odejít. Nezlob se na mě, rozhodla jsem se tak už dávno. Že až mi bude osmnáct, odejdu. Odejdu daleko, někam jinam… do Indie, do Afriky, do And… nebo do Turecka, proč ne? Buď klidný, neboj se o mě, jsem přece na letadlo zvyklá. Jsem dost silná.

Přežiju. Znovu.

Kdybych ti o tom řekla, nesouhlasil bys. Ale když se nad tím zamyslíš, tak jako já, dáš mi za pravdu. Nemůžeme takhle žít dál, v pochybnostech. Proto musím, Marcu, odejít. Od tebe. Musím zjistit pravdu. A také odstranit mrtvé větve…

Marcu, nesnaž se mě najít, nevolej mi. Potřebuju odstup, potřebuju čas.

Myslím si to.

Jednoho dne se dozvíme, kým jsme, jeden i druhý; jeden pro druhého.

Opatruj se.

Emilie

Marc cítil, jak se mu znovu zrychluje dech. Pokoušel se zadržet proud myšlenek, které se mu rojily v hlavě.

Něco dělat. Jednat.

Odlepil se od lucerny, otevřel batoh a vložil do něj miniaturní letadlo, dopis a papír. Zhluboka se nadechl a vzal do ruky mobil. Protože pracoval ve France Telecom, získal pro sebe a pro Lylie nejnovější modely s automatickým vytáčením čísel.

Bez přemýšlení procházel jména, zastavil se na Lylie a stiskl zelené tlačítko. Displej se rozsvítil a zvonění se zdálo nekonečné.

Stávalo se často, že telefonoval Lylie a ona to nezvedla. Po sedmém zvonění se ozvala hlasová schránka. V duchu počítal. Po čtvrtém zvonění ztratil naději.

„Dobrý den, tady Emilie. Zanechte vzkaz, jakmile to bude možné. Na shledanou. Kiss.“

Marc polkl. Lyliin hlas mu vehnal slzy do očí.

„Lylie. Tady Marc. Zavolej mi prosím. Líbám tě. Záleží mi na tobě. Víc než na čemkoli jiném. Zavolej mi. Vrať se mi.“

Marc zavěsil. Pomalu kráčel po bulváru Stalingrad a opakoval si Lyliina slova.

Odejít daleko…

Zjistit pravdu…

Odstranit mrtvé větve…

Co tím chtěla říct?

Marc nebyl hloupý. Lyliiných osmnáct let byla jen záminka, celá ta inscenace souvisela s Grand-Ducovým sešitem, který Lylie četla celou noc. Co v něm našla? Co tam objevila?

Dozvíme se, kým jsme, jeden i druhý; jeden pro druhého…

Ne! Marc nesdílel Lyliiny pochyby. Nic na světě nemohlo otřást Marcovým vnitřním přesvědčením.

Marc došel na place du Général-Leclerc. Míjely se tu v sevřených řadách autobusy přijíždějící z rue Gabriel-Péri a avenue du Colonel-Fabien.

Co má dělat? Jak najít Lylie? Jít stejnou cestou? Přečíst Grand-Ducův sešit až po poslední stránku, zjistit, co odhalila Lylie?

Marc zaklel. Stál a sledoval projíždějící autobusy. Nedokázal si představit, že by si sedl a četl těch sto stran v naději, že tam najde nějakou stopu. Znovu vzal mobil, procházel jména a zastavil se u „B“.

Brigáda.

Popošel kousek od náměstí, kde byl hluk dopravy příliš velký.

„Haló? Jennifer…? Fajn, tady Marc. Promiň, spěchám. Potřebuju jednu informaci, soukromě, adresu a číslo telefonu jednoho chlápka v Paříži… Píšeš si jméno…? Grand-Duc. Crédule Grand-Duc… Ano, já vím, je to neobvyklé jméno. Alespoň jich nebude víc…“

Jennifer, jeho kolegyně ve France Telecom, byla stejně stará jako on, studovala cizí jazyky a Marc tušil, že k němu chová více než přátelské city. S telefonem přitisknutým k uchu zvedl hlavu a chvíli pozoroval tři zvony na vrcholu baziliky Saint-Denis nad budovami o několik ulic níž.

„Ano…? Fakt to máš? Fantastické!“

Marc si zapsal Grand-Ducovu adresu a jeho telefonní číslo. Spěšně Jennifer poděkoval a vzápětí vyťukal číslo soukromého detektiva. Dlouho to vyzvánělo do prázdna a pak se opět zapnula hlasová schránka. Marc v duchu zaklel. Nu což, bude muset odkrýt karty, neztrácet čas.

„Grand-Duc? Tady Marc Vitral. Musím s vámi za každou cenu mluvit, nejlépe osobně. Co nejdřív. Týká se to Lylie. A taky vašeho sešitu, toho, který jste napsal pro ni. Mám ho teď u sebe, dala mi ho, právě ho čtu. Až si poslechnete tenhle vzkaz, zavolejte mi na mobil. Jedu k vám, budu tam nejpozději za tři čtvrtě hodiny…“

Marc strčil telefon do kapsy. Rozhodl se. Vrátil se na bulvár Stalingrad a zamířil na konečnou linky 13. Grand-Duc bydlel v rue de la Butte-aux-Cailles číslo 21. Marc si v duchu promítal hlavní trasy metra. Za ty dva roky, co chodil sám po pařížských ulicích, se tu vyznal natolik, že nepotřeboval plánek. Linka 13, směr Châtillon-Montrouge, ho zaveze do centra přes Saint-Lazare, Champs-Élysées, Invalides, Montparnasse… Butte-aux-Cailles se musí nacházet na lince 6, směr Nation, mezi Glacière a Place-d’Italie. Přestoupit musí ve stanici Montparnasse. Celkem dvacet stanic, možná o něco víc.

O několik minut později se Marc znovu ocitl před univerzitou Paris VIII v rue Lénine. Zdálky vrhl krátký pohled na Mariamin bar a pak se ponořil do metra. Za prvním ohybem chodby, trochu chráněný před větrem, spal na špinavé dece nějaký muž a vedle něj pes, vyhublý žlutý kříženec. Muž ani nežebral. Marc položil na deku dva franky a ani nezpomalil. Pes otočil hlavu a udiveně za ním hleděl. Po celé ty dva roky, co Marc bloumal pařížským metrem, hodil vždy nějakou tu minci chudákům, co tu potkal; zvykl si na to už v Dieppe, kde jeho babička pokaždé něco dala těm ubožákům na ulici a naučila to i jeho. Vysvětlovala mu stupnici hodnot, solidaritu, učila ho nebát se chudých, překonat stud z obdarování; od té doby to tvořilo součást jeho morálky, v Dieppe stejně jako v Paříži nebo v kterémkoli městě na světě, kam by šel. Stálo ho to už spoustu peněz! Lylie se mu kvůli tomu dobromyslně posmívala. Žádný Pařížan to nedělal! Však on taky nebyl Pařížan.

Na nástupišti ve směru Saint-Denis-Paris nebyl téměř nikdo. Mám štěstí, pomyslel si Marc. Tři čtvrtě hodiny v metru, dvacet stanic… bude mít dost času na čtení Grand-Ducova deníku, aby i on pochopil.

Mohl kráčet v Lyliiných stopách.

Marca neustále strašila čtyři slova.

Odstranit mrtvé větve…

Co tím chtěla Lylie říct?

Odstranit mrtvé větve?

Metro vjelo do stanice. Marc nastoupil do vagonu a vyndal zelený sešit. V hlavě se mu usadila šílená, neodbytná myšlenka. Co když to letadlo byla pouze návnada, jen působivá scéna? Lylie mu neřekla všechno. Co třeba ten prsten? Odkud měla ten safír? Bylo tu příliš mnoho nejasností.

A co když Lylie vůbec neměla v úmyslu odjet někam daleko? Co když zůstala tady, blízko, a jejím cílem je něco úplně jiného…

Chce ho držet stranou.

Stranou, protože to, co se chystá podniknout, je riskantní, nebezpečné.

Stranou, protože by s tím nesouhlasil.

Odstranit mrtvé větve…

A co když Lylie odhalila pravdu a chce se prostě jen pomstít?

12

Deník Crédula Grand-Duca

Problém novinářů z regionálních novin spočívá v tom, že jen málokdy se k nějaké novince dostanou dřív než jejich pařížští kolegové. I když se jim případy odehrávají přímo před nosem, na jejich hřišti, pařížská média jsou vždy o krok napřed, přicházejí jako první a získávají rozhovory s hlavními aktéry událostí ještě do večerních zpráv. Takže když místní tisk získá informaci, která by mohla zajímat celou Francii, nevzdá se jí… Naopak, použije veškerý svůj důvtip, aby ji využil, vymačkal z ní, co se dá, až do poslední kapky.

Čtvrt hodiny po telefonátu Pierra Vitrala se u nich v rue Pocholle objevil novinář z Informations dieppoises. Lucile Moraudová jednala rychle. L’Est républicain patřil ke stejné mediální skupině jako týdeník Informations dieppoises. Dieppský novinář měl za úkol posbírat první informace, nafotit první snímky a odfaxovat je do ústředí v Nancy. Lucile Moraudová dojednala odvysílání zprávy na regionálních televizních stanicích, na FR3-Franche-Comté a FR3-Haute-Normandie. Strategie směřovala k tomu, aby se druhý den prodalo co nejvíc výtisků novin: bylo zapotřebí vzbudit zájem veřejnosti, poskytnout televizi několik detailů do večerních zpráv, aby si každý chtěl přečíst exkluzivní rozhovor s Vitralovými, který bude celý uveřejněn na druhé straně L’Est républicain. Krátké reportáže místních televizních stanic byly večer převzaty celostátními kanály. Týmu z TF1 se dokonce podařilo odchytit Léonce de Carville před jeho domem v Coupvray dřív, než se do toho stihli vložit právníci a přikázat mu, aby mlčel. Ten ještě přilil olej do mediálního ohně.

Ne, nezapíral.

Ano, nabídl Vitralovým peníze.

Ano, byl vnitřně přesvědčen, že zachráněné dítě byla jeho vnučka Lyse-Rose, a jednal pouze z velkorysosti k Vitralovým, nebo ze soucitu, nebo snad z obojího. Je samozřejmé, že Bůh ušetřil jeho rodinu. Jinak to nemohlo být.

Následující den, 18. února 1981, dokonce v přímém přenosu na programu RTL ve zprávách v deset hodin dodal:

„V případě pochybností, neznáme-li s jistotou pravdu, musí soudce myslet na zájem dítěte, výlučně na zájem dítěte. Kdyby to bylo možné, mělo by si vybrat samo dítě. Kdyby mohlo, kdo by pochyboval o tom, že by si ten novorozenec vybral budoucnost, kterou mu nabízím já, nikoli Vitralovi?“

Při práci na tomto případu jsem se naučil, že mediální stroj funguje jako obrovská sněhová koule kutálející se ze svahu, kterou už nikdo nedokáže řídit. Když si dneska vybavíte případ „Vážka“, pak si jistě vzpomenete na tento okamžik, na těch několik týdnů, které předcházely rozsudku. Od února do března 1981 se nemluvilo o ničem jiném než o tomhle, samozřejmě kromě prezidentské kampaně. Francie se rozdělila. Když to zjednoduším, lze říci, že stáli bohatí proti chudým. Tudíž dva neporovnatelné tábory. Rozdělíme-li Francii podle majetku, pak bude mnohem víc lidí pod touto dělicí čárou než nad ní. Většina Francouzů se postavila na stranu Vitralových, kteří se čím dál častěji objevovali v televizi, rádiu, v novinách. Prostě nekonečný seriál!

Carville tak proti své vůli sehrál roli toho zlého. Ve Francii právě začali vysílat seriál Dallas. Léonce de Carville se fyzicky vůbec nepodobal J. R. Ewingovi, ale přesto ho k němu přirovnávali. Příležitost byla příliš lákavá. A stejně jako J. R. v Dallasu, ani Carville nemohl zvítězit.

Napětí. Emoce.

Možná jste si i vy v té době zvolili svůj tábor?

Já ne. Tehdy jsem se o případ „Vážka“ vůbec nezajímal. Všechny detaily jsem se dozvěděl později během svého dlouhého a podrobného pátrání. V únoru 1981 jsem se stále zabýval svým případem kasina; z baskického pobřeží jsem jel na Côte d’Azur a na italskou Riviéru. Podvody, samé podvody. Nudná práce, která vynášela čím dál méně. Nicméně si vzpomínám, že jsem jednou zahlédl kousek nějakého televizního pořadu, když jsem se dost pozdě ubytoval v nějakém hotelu. Vystupovala tam Nicole Vitralová. To ona postupně převzala styk s médii. Pierra Vitrala už dávno stroj, který uvedl do chodu, převálcoval. Prchal před kamerami. Možná kdyby mohl, všechno by stopnul, nechal justici, ať koná, i za cenu, že by všechno ztratil.

Nicole Vitralové bylo v té době zhruba sedmačtyřicet let. Byla to mladá babička. Nebyla přímo krásná v klasickém smyslu slova, ale byla nepochybně tím, co média, jak jsem se rovněž později dozvěděl, nazývají dobrý zdroj. Vyzařoval z ní určitý druh komunikativní energie, případ byl pro ni křížovou výpravou a ona v ní byla světicí, mučednicí, hlásala ji s nenapodobitelnou upřímností a přízvukem z kraje Caux… Byla upřímná, prostá, dojemná, vtipná, a to na obrazovce působilo velmi dobře. Její vrásčitá a větrem ošlehaná tvář z pobřeží La Manche nebyla vhodná pro detailní záběry. Ale byla to hodně silná žena… Žádná top modelka…

Přestože jsem nic nevěděl o jejím případu či jejím křížovém tažení, ten večer mě ta žena zaujala. Fyzicky zaujala.

Určitě jsem nebyl sám. Měla jasně modré oči, takové, co vzdorují životu a všem jeho strastem… Ale především to byla její ňadra. Nicole Vitralová vždy přirozeně zdůrazňovala své mohutné poprsí výstřihem nebo rozepnutou halenkou. Nepochybně to pomáhalo obchodu na nábřeží v Dieppe. A poslední tečkou, která vše kořenila, byla vesta, do níž se neustále pokoušela zahalit své odhalené vnady. Od té doby jsem ji často pozoroval, byl to u ní takový tik, reflex: mluvíte s ní a v jistém okamžiku vám pohled nutně sklouzne, byť na chvíli, na její poprsí; Nicole Vitralová si ihned, aniž přeruší rozhovor, jako by se zastyděla, zakryje vestou výstřih, ale ta se o pár vteřin později opět rozevře.

Podivná, znepokojivá hra, která mi vždy připadala neodolatelná.

V televizi působila ta hra ještě dráždivěji. Vesta na její hrudi se otvírala a zavírala podle pohledu moderátora, jenž byl v čím dál větších rozpacích. Ale když se otočil, aby položil otázku dalšímu hostu ve vysílání, naskytl se divákovi pohled téměř božský: mohl sledovat odhalené bujné poprsí, které kameraman zabíral zblízka se silným smyslem pro dráždivost, aniž by to Nicolin podvědomý detektor zaregistroval a vesta opět zakryla její vnady.

Nicole Vitralová, možná aniž si to uvědomila, svým zvláštním šarmem okouzlila v únoru 1981 celou Francii. I mne ten večer zaujala, mne, který jsem ji neznal a potkal ji až o řadu měsíců později. I dnes, v téměř pětašedesáti letech, mě vzrušuje. Jsem stejně starý, dělí nás jen pár měsíců.

Jak jste pochopili, případ Vitralových a malé Emilie se stal rychle naprosto obhajitelným. Nejlepší právníci ve Francii, alespoň ti, kteří ještě nebyli ve službách Carvilleových, nabízeli rodině z Dieppe své služby. Samozřejmě zdarma! Publicita případu byla obrovská a veřejné mínění měli Vitralovi na své straně… Skvělá příležitost! Teď byli odborníci na obou stranách arény stejně kompetentní.

První, co advokáti Vitralových, noví, schopní, vlivní, napojení na média, udělali, bylo, že od února do března 1981 vedli skutečnou guerillovou válku proti soudci Le Drianovi. Podezřívali ho ze zaujatosti a byli přesvědčeni, že dá nakonec za pravdu Carvilleovým, neboť Le Drian a Carvilleovi patřili do stejného světa. Lions Clubs, Rotary, svobodní zednáři, večeře u velvyslance, vše přišlo na přetřes, a nikoli jen v neškodných narážkách… Ministerstvo spravedlnosti nakonec ustoupilo! Soudce Le Drian podal 1. dubna demisi a byl jmenován nový soudce Weber, významný člen soudního dvora ve Štrasburku, malý strohý muž v brýlích, něco mezi Eliotem Nessem a Woodym Allenem… Člověk, jehož čestnost nikdo nikdy nezpochybnil, dokonce ani Carvilleovi.

Výslech prvních svědků začal 4. dubna. Ať je to jakkoli, za měsíc budeme znát výsledek. Soudce si bude muset vybrat. Obě strany se shodovaly v tom, že nechtějí žádné polovičaté řešení, rozsudek stanovující dvojí identitu, jenž by měl za následek dělenou péči, jeden týden u jedné rodiny, prázdniny u druhé. Zrodilo by se tak cosi podivného se dvěma jmény. Lylie navždy.

Ne, soudce Weber to musel rozsoudit. Rozhodnout o životě a smrti. Určit, kdo přežil a kdo zahynul. Lyse-Rose de Carville, nebo Emilie Vitralová? Tenkrát jsem si položil otázku. Copak má nějaký soudce takovou moc: zabít jedno dítě, aby jiné mohlo žít? Být zároveň zachránce i kat! Jedna rodina získá, druhá všechno ztratí. Tak to bylo lepší, na tom se všichni shodovali…

Provést rázný řez.

Určitě. Ale podle čeho?

Od té doby jsem přečetl vyšetřovací spis mnohokrát, stovky stránek, které měl v rukou soudce Weber. Pořád dokola jsem poslouchal desítky hodin soudního pojednávání, které jsem získal díky Carvilleovým…

Marně! Expertizy a protiexpertizy, z nichž bylo možné vyvodit cokoli. Soudní jednání se změnilo ve spory znalců povolávaných oběma stranami, všichni byli zaujatí. Nezaujatí odborníci nedostali slovo! Po několika dnech soudního jednání ustrnul případ na jediném bodu: dítě mělo modré oči… Jako Vitralovi. Vitralovi získali pár bodů navíc, ale advokáti Carvilleových v poslední chvíli vyčenichali jakousi vzdálenou sestřenici s modrýma očima… No vida!

Soudce Weber měl nejspíš po celou dobu nekonečného jednání v kapse minci, kterou tajně obracel.

Carvilleovi advokáti vynaložili veškerou energii, aby se zapomnělo na katastrofální vystoupení jejich klienta v médiích, aby změnili jeho obrázek a obrátili veřejné mínění. Podařilo se jim to jen částečně. Otevřeně zaútočili na to, čemu říkali „klan Vitralových“; to znamená rodinu, čtvrť, oblast…

Tváří v tvář klanu a nepříznivému veřejnému mínění zůstal Léonce de Carville nakonec sám se svou důstojností, zásadami, morálkou. Advokáti se z něj snažili, jak to šlo, udělat oběť nenávistných útoků davu, představit ho jako tvrdého, ale čestného muže, který bojoval celý život o úspěch a teď nemá právo na klidný odpočinek. Právo být dědečkem, takovým, jakého popisuje Marcel Pagnol ve své Živé vodě, dědečkem, který se po celý život dopouští těch nejhorších chyb, ale když se nakonec běh událostí otočí proti němu, místo aby čtenář vykřikl „Dobře mu tak!“, je dojat k slzám.

Takovou roli měl hrát Léonce de Carville před novináři při soudním projednávání: zlomený dub! Veřejnost i novináře zachvátily samozřejmě pochybnosti: a co když nakonec Carville mluví pravdu… a oni se nechali svést vystoupeními Vitralových v médiích, jejich chudobou, kterou tak bezostyšně stavěli na odiv… velkými ňadry Nicole Vitralové…

Carvilleovi advokáti skutečně věděli, jak na to…

Celý spis tak směřoval k nerozhodnému výsledku; a přestože bylo zapotřebí spěchat, chystalo se prodloužení. Penalty budou patrně nekonečné.

Poslední den soudního jednání vstoupil do hry nejmladší advokát Vitralových, doktor Leguerne. Můžu vás ujistit, že dnes patří k nejvěhlasnějším pařížským právníkům a má kanceláře ve třech poschodích v rue Saint-Honoré. Ale v té době, v roce 1981, byl naprosto neznámý. Byl jedním z advokátů, kteří hájili Vitralovy zdarma. Říkejte si, co chcete, bránit nemajetnou vdovu a sirotka může také přinést zisk…

Leguerne pečlivě připravil své vystoupení. Požádal soudce Webera, aby mohl promluvit až jako poslední, jako by chtěl na závěr vytáhnout z rukávu rozhodující důkaz…

13

2. října 1998, 10 hodin 47 minut

Saint-Lazare

Náhlý hluk přiměl Marca, aby otočil hlavu. Dveře se otevřely a dav z nástupiště se snažil nacpat do vagonu, který byl až dosud skoro prázdný. Nebyl to ranní nebo večerní nával, ale hustota těl na metr čtvereční přesto přinutila Marca, aby vstal. Sklápěcí sedadlo narazilo na železnou stěnu. Marc se sešitem v ruce se stáhl do rohu k oknu. Přímo před nosem měl ruku jakéhosi chlápka, který se držel tyče, zatímco jiný hltal nějaký thriller v paperbackovém vydání. Marc se poněkud odvrátil, aby mohl pokračovat ve čtení. Grand-Ducovo drobné písmo mu při jízdě tančilo před očima, ale rozluštit se dalo.

Deník Crédula Grand-Duca

Doktor Leguerne předstoupil před soud. V soudní síni bylo toho 22. dubna 1981 zhruba třicet osob: obě rodiny, jejich blízcí, advokáti, různí svědci, policisté. Leguerne se nejdřív obrátil na policisty přítomné v sále.

„Pánové,“ oslovil je, „měla zachráněná holčička u sebe nějaký šperk, když jste ji našli? Například náhrdelník? Nebo přívěsek? Či snad řetízek?“

Zděšené pohledy vyšetřovatelů. Komisař Vatelier, který seděl v první řadě, si nenápadně odkašlal. Samozřejmě že ne! Jako kdyby mělo nalezené dítě na ruce náramek s nápisem Lyse-Rose nebo Emilie! Co tím ten zatracený advokát sleduje?

„Fajn,“ pokračoval Leguerne. „Paní Vitralová, měla Emilie nějaký šperk, řetízek, náramek?“

„Ne,“ odpověděla Nicole Vitralová.

„Jste si tím jistá?“

„Ano…“

Nicole Vitralová zadržela vzlyk a pokračovala:

„Ano. Chtěli jsme dát Emilie řetízek ke křtu, až se vrátí z Turecka. Už jsme ho objednali u Lecerfa v Offranville, ale nikdy ho na sobě neměla.“

Poslední větu zdůraznila a už se nesnažila zadržet slzy. Sklonila se, sáhla do své kabelky a po několika vteřinách vytáhla podlouhlé červené pouzdro, které ukázala soudci Weberovi. Otevřela ho a vyndala z něj jemný stříbrný náramek.

Křehký a zbytečný.

Celého publika včetně tábora Carvilleových se zmocnilo dojetí.

Bylo na něm dojemným, psacím, jakoby dětským písmem vyryto Emilie a datum narození 30. září 1980.

Později jsem zjistil, a Nicole Vitralová mi to potvrdila, že to byl podvod! Křest se měl opravdu konat o měsíc později, ale žádný náramek ještě objednán nebyl. Bylo to narafičené, riskantní, ale účinné. Dokonalá scéna. Zasadila býkovi poslední úder.

Mladý advokát se pak obrátil na Léonce de Carville.

„Pane de Carville, měla Lyse-Rose nějaký šperk, například náramek?“

Carville znepokojeně pohlédl na své advokáty. Soudce Weber naléhal:

„Pane de Carville, odpovězte prosím doktoru Leguerneovi.“

Carville se snažil něco říct, ale Leguerne byl pohotovější a nedal mu k tomu příležitost. Triumfálně vytáhl ze svého tlustého spisu fotokopii faktury, a to nejen tak ledajaké, nýbrž od Philippa Tournairea, klenotníka z place Vendôme.

Soudce Weber potvrdil, že na faktuře je výslovně uvedeno dodání masivního zlatého náramku s tím, že na něm je ručně vyryto jméno „Lyse-Rose“ a datum narození „27. září 1980“. Na faktuře bylo datum 2. října 1980, tedy necelý týden po narození Lyse-Rose.

To nic, vůbec nic nedokazovalo, ale poprvé od začátku jednání se Carville ocitl v defenzivě a neměl k dispozici protiargument, pečlivě vypracovaný jeho advokáty.

„Pane de Carville,“ pokračoval Leguerne, „nosila Lyse-Rose ten náramek stále?“

„Jak to mám vědět? Poslal jsem ho svému synovi do Turecka hned po narození Lyse-Rose. Ale předpokládám, že jí ho dávali jen občas… Příležitostně… Byl velmi cenný.“

„Předpokládáte, nebo víte?“

„Předpokládám…“

„Dobře, děkuji vám.“

Doktor Leguerne vytáhl ze svých červených desek další fotokopii, tentokrát pohlednici z Ceyhanu v Turecku.

„Pane de Carville, dostal jste od svého syna z Turecka tuto pohlednici zhruba měsíc po narození Lyse-Rose?“

„Kde jste to sebral?!“ vykřikl Carville.

„Dostal jste tuhle pohlednici?“ pokračoval klidně advokát.

Carville zkrotl, neměl na výběr. Dub svěsil větve.

„Ano, samozřejmě…“

„Milý tatínku…,“ začal číst Leguerne. „Detaily přeskočím, tady je to, co nás zajímá. Děkuji za náramek… Musel vás stát jmění, je nádherný. Lyse-Rose ho má pořád na sobě… Je to jediná věc, která z ní tady dělá malou Francouzku…“

Leguerne zmlkl a pyšně vychutnával všeobecné překvapení.

Nikdy jsem se nedozvěděl, kdo Carvilleovy zradil, určitě některý zaměstnanec. Leguerne musel za tu pohlednici dát majlant… Ačkoli, majlant… Všechno je relativní… Ve srovnání s tříposchoďovou budovou v rue Saint-Honoré!

„To nic nedokazuje!“ zuřil jeden z Carvilleových advokátů. „Je to směšné! Mohli jí náramek sundat, než nastoupili do letadla, mohl se přetrhnout při pádu letadla…“

Leguerne triumfoval:

„Byl nalezen náramek nebo jiný podobný šperk v okolí airbusu, kde byl prohledán každý centimetr čtvereční?“

V soudní síni se rozhostilo ticho. Mlčel i Vatelier s rukama v kapsách své kožené bundy, zděšený tím, že kromě něj vedl pátrání i ten ambiciózní mladík v černém taláru.

„Ne, ovšemže ne… Není-liž pravda, pane komisaři? Byly na zápěstí zachráněného dítěte nalezeny stopy po náramku, který by se přetrhl? Sebemenší zarudnutí?“

Pečlivě načasovaná odmlka.

„Ne, samozřejmě že ne, lékaři nic takového nezaznamenali… Pojďme dál. Zjistili na zápěstí dítěte světlejší skvrnu, méně opálenou, stopu, kterou zanechává trvale nošený šperk?“

Zdálo se, že se čas zastavil.

„Ne, ovšemže nenašli… Děkuji vám, toť vše.“

Doktor Leguerne se vrátil na své místo. Carvilleovi advokáti opět křičeli jeden přes druhého, že tahle fraška nic nedokazuje, že ten nešťastný náramek nic neznamená… Leguerne neodpověděl. Věděl, že čím víc to budou protivníkovi advokáti popírat, tím víc bude tento detail získávat na váze.

Vždyť kdyby šlo o bezvýznamný detail, proč o něm Carville u soudu nikdy nemluvil?

S odstupem času je zřejmé, že záležitost s náramkem nebyla o nic důležitější než to ostatní. Pochybnost, nic víc než další pochybnost… Ale tehdy, při procesu, se ten náramek změnil v přitěžující důkaz proti Carvilleovým. Nový prvek v případu, na nějž všichni od začátku vyšetřování čekali. Takže byť to bylo přitažené za vlasy, dokonce nepodložené, stačil tento nový prvek k tomu, aby naklonil misky vah…

Soudce Weber dlouho hleděl na Léonce de Carville. Průmyslník lhal, sice neúmyslně, ale přesto lhal. Byl přistižen při činu! Už kvůli tomu, když kvůli ničemu jinému, by se měl soudce přiklonit k opačné straně?

V případě pochybnosti…

Ten Carvilleův náramek mě strašil dlouhá léta. Když si vzpomenu, kolik energie jsem vynaložil na jeho nalezení, na zjištění, co se s ním stalo… Když si pomyslím, že už jsem ho skoro měl, že stačilo tak málo… Ale promiňte, zase předbíhám…

I několik hodin později vynesl soudce Weber rozsudek. Zázračně zachráněná z hory Terrible se jmenuje Emilie Vitralová. Její prarodiče Pierre a Nicole Vitralovi se stali jejími zákonnými poručníky, stejně jako jejího staršího bratra Marca.

Lyse-Rose de Carville byla mrtvá, uhořela spolu se svými rodiči v trupu letadla Airbus 5403, letícího z Istanbulu do Paříže.

Carvilleovi advokáti se chtěli odvolat, využít všech zákonných možností. Léonce de Carville to odmítl. Jeho image zlomeného dubu, dědečka, se změnilo ve skutečnost.

V následujícím roce prodělal s odstupem několika měsíců dva infarkty, které ho na zbytek života připoutaly na invalidní vozík, což se zdálo být logickým pokračováním věcí.

14

2. října 1998, 10 hodin 52 minut

„Schovej Grand-Ducovu mrtvolu!“

Tón Mathildy de Carville nepřipouštěl žádný odpor.

Malvina de Carville se přesto pokusila do telefonu protestovat:

„Ale babi…“

„Říkám ti, schovej Grand-Ducovu mrtvolu! Je jedno kam, do skříně, pod postel. Je třeba získat čas. Může k němu přijít kdokoli. Sousedka, uklízečka, milenka… Dříve nebo později se tam objeví policie. Káčo jedna pitomá, určitě jsi nechala otisky po celém domě. Všechno utři, dělej!“

Malvina se kousala do rtů, babička měla pravdu, chovala se jako idiot. Chodila po pokoji sem a tam, mezi mrtvolou Crédula Grand-Duca a viváriem, kde jeho obyvatelé nakonec pochcípali. Musela jednat, ovšem nemohla tam zůstat dlouho, bylo zapotřebí to babičce říct.

On přijde.

„Babi, je tu ještě něco…“

Mathilde na druhém konci telefonu se odmlčela. V jedné ruce držela telefonní sluchátko, zatímco druhou stříhala řadu růžových keřů. Z tónu své vnučky okamžitě vycítila, že je to důležité.

„O co jde, Malvino?“

„Marc Vitral volal Grand-Ducovi. Před necelými pěti minutami. Nechal mu vzkaz na záznamníku…“

Mathilde de Carville vnučku nepřerušovala. Přesným pohybem odstřihla zahradnickými nůžkami další větvičku.

„Řekl, že za Grand-Ducem přijde… Bude tu za půl hodiny. Jede metrem. Týká se to Lyse-Rose. A… a… řekl, že má Grand-Ducův zápisník. Lyse-Rose si ho přečetla včera. Dala mu ho dneska ráno…“

Další odstřižená větévka růžového keře dopadla na zem. Na černé šaty Mathildy de Carville se snesl déšť zvadlých okvětních lístků.

„O důvod víc, aby sis pospíšila, Malvino. Udělej, co ti říkám, odstraň všechny stopy a zmiz odtamtud.“

„A… a pak, babi?“

Mathilde de Carville poprvé zaváhala. Zahradnické nůžky, chystající se na další větev keře, zůstaly rozevřené. Kam až může s Malvinou zajít? Jak dlouho nad ní bude mít kontrolu, aniž by riskovala další malér…

„Zůstaň poblíž, Malvino. Marc Vitral tě nezná. Schovej se někde v ulici. Pozoruj ho, sleduj ho. Ale nic jiného nedělej, jakmile ho uvidíš, zavoláš mi. Rozuměla jsi mi, nic jiného nedělej! A hlavně schovej to tělo!“

„Já… jsem rozuměla, babi.“

Obě zavěsily.

Nůžky sevřely stonek.

Mathilde de Carville věděla, jakou nenávist cítí Malvina k Vitralovým. Byla si rovněž vědoma toho, že její vnučka se prochází po ulici s Mauserem L110. Nabitým. V dokonalém stavu, o čemž se jí dostalo strašlivého potvrzení. Nebylo rozumnější zabránit za každou cenu jejímu setkání s Marcem Vitralem v rue de la Butte-aux-Cailles před Grand-Ducovým domem?

Rozumnější!

Mathilde de Carville už dávno vypudila toto slovo ze své mysli.

Nejjednodušší bylo ponechat to osudu, božímu soudu. Jako vždycky.

Mathilde se v duchu usmála a pokračovala s podivuhodnou obratností ve stříhání růžových keřů. Měla dar uchopit růžové stonky mezi trny, aniž by se píchla, a rázným pohybem je ohnout k ostří nůžek. Mathilde de Carville pracovala rychle, mechanicky, téměř se na své ruce nedívala, jako švadlena, která se ohání jehlou, aniž se na ni musí koukat.

Elegantní černé šaty měla umazané od hlíny a poseté trávou a okvětními lístky růží. Mathilde de Carville si toho nevšímala. Otočila hlavu směrem k rozsáhlé zahradě vily Roseraie. Léonce de Carville seděl ve svém invalidním křesle uprostřed trávníku pod velkým javorem. Hlava mu klesla na stranu. Nacházel se více než třicet metrů od ní, a přece Mathilde slyšela jeho chrápání. Zaváhala, zda nemá zavolat Lindu, ošetřovatelku, aby mu zvedla hlavu, dala mu pod ni polštář, a možná ho odvezla dovnitř, už se ochladilo.

Pokrčila rameny. K čemu…

Její manžel se dostal do tohoto vegetativního stavu před sedmnácti lety. S obtížemi se mu podařilo překonat první infarkt bez následků, ale o několik týdnů později při druhém infarktu, k němuž došlo na valné hromadě v sedmém patře sídla firmy, hned za Bercy, už nic nezmohl. Záchranářům se podařilo zachránit mu život, ale mozek nebyl zásobován krví příliš dlouho.

Mathilde de Carville dál prohlížela své rostliny a pohledem sledovala stín kříže, který nosila na krku.

Boží vůle. Opět.

Po katastrofě na hoře Terrible se chtěl její manžel, jako vždycky, o všechno postarat sám. Podřídila se. Nechala ho, aby dělal, co chce. Měl moc, sílu, známosti…

Byla to chyba! Po smrti jejich jediného syna Alexandra ztratil Léonce veškerou soudnost. Vršil jednu chybu na druhou! Kufřík plný peněz, nabídnutý Vitralovým; náramek, o němž odmítl mluvit; chudák Malvina, kterou celé týdny vláčel sem a tam a nutil ji svědčit.

Nemluvě o dalších nepřípustných věcech.

Ano, Mathilde cítila k tomu invalidovi pouze odpor. Po všech těch letech byl pád airbusu jedinou věcí, za kterou její manžel nemohl.

Mathildiny prsty přebíhaly od stonku ke stonku. Trny růží, chabé to zbraně, nekladly žádný odpor. Větévky padaly jedna za druhou.

I když… Byl to jeho vlastní nápad, ten slavný ropovod Baku-Tbilisi-Ceyhan. Poslat na celé měsíce jediného syna s těhotnou snachou do Turecka, aby se vnučka musela narodit v cizině! Kvůli své představě! V roce 1998 nebyla ještě položena ani jediná roura toho prokletého ropovodu.

Léonce de Carville udělal všechno špatně.

Znechuceně hleděla na javorové listy padající po desítkách na jejího manžela, na jeho vlasy, ramena, paže. A hromadící se mu v klíně.

Mathilde odstřihla poslední větévku a ustoupila, aby si prohlédla svou práci.

Desítky růžových keřů byly ostříhané na maximum. Mathilde si vzpomněla na rady své babičky: „Růžové keře je třeba stříhat hodně nízko, co nejvíc, nepodlehnout nutkání zvednout nůžky, naopak je zapotřebí nechat je klesnout a vždy stříhat ještě o deset centimetrů níž.“

Vila Roseraie pocházela z roku 1857, datum bylo stále vyryto do žuly pod portálem. Mathilde věděla, že růžové keře byly vysazeny v témže roce a od té doby se o ně Carvilleovi starali sami. Zaměstnávali desítky osob, které uklízely, vařily, sekaly trávník, leštily měděné nádobí, myly okna, střežily majetek… Ale po celé generace se o růže starali sami Carvilleovi. Mathildu učili pečovat o zahradu, jakmile začala chodit. Kromě růžových keřů sama vybudovala kousek od domu zimní zahradu. Naposledy si prohlédla ostříhané keře a zamířila do skleníku, aniž věnovala jediný pohled svému manželovi.

Vzpomněla si na Malvinina poslední slova. Takže zápisník Crédula Grand-Duca, jeho závěť, celé jeho pátrání, se ocitl v rukou Marca Vitrala…

Jaká ironie!

Může ještě použít Malvinu k tomu, aby se ho zmocnila? Dál jí lhát, živit její iluzi? O všech těch důkazech, které postupně získala, důkazech, které jí Grand-Duc dodal, o těch nikdy s Malvinou nemluvila.

Zabilo by ji to!

Vešla do skleníku a dlouhou dobu, tak jako každé ráno, zhluboka vdechovala neuvěřitelnou směs vůní. Její klidný přístav. Její dílo. Právě tady, v tomto skleníku, se cítila nejblíž Bohu, jeho stvoření, tady se dokázala modlit lépe než v kostele.

Malvina…

Její šílená vnučka!

I za to může její manžel. Vzpomněla si, jaké rozkošné dítě byla Malvina v šesti letech, na její smích na schodišti z třešňového dřeva, na její rafinované skrýše na zahradě, na její oči zářící nadšením, když spolu listovaly v herbářích… Co pro ni teď, kromě lži, může udělat? Zavřít ji do psychiatrické léčebny? Pouze Malvinina posedlost ji ještě dokáže přimět, aby vstala, oblékla se, najedla: Lyse-Rose je naživu, přežila, navzdory rozsudku soudce před osmnácti lety; jen ona, její starší sestra, ji může po tolika letech znovu oživit.

Oživit ji s Mauserem L110 v ruce…

Mathilde de Carville se sklonila k trsu kaferských lilií, jedněch z posledních rostlin kvetoucích na podzim. Mathilde je každoročně dokázala udržet ve svém skleníku až do prosince, byla to její pýcha, kytice růžových, bílých a červených lilií na vánočním stole. Mathilde pečlivě zkontrolovala úroveň vodní hladiny, neboť vlhkost lilie nutně potřebovaly, bylo to tajemství jejich nádhery a trvanlivosti.

Myšlenky se jí znovu zatoulaly k Malvině, nástroji její pomsty. Bylo opravdu nutné, aby někdo hájil zájmy Carvilleových. Tak proč ne Malvina?

Brzy se všechno změní. Teď, když si Lylie přečetla Grand-Ducův deník, není Malvina jedinou časovanou bombou v ulicích. Grand-Duc jí dal k narozeninám jedovatý dárek. Film o jejím životě. Všechna rodinná tajemství uložená do stovky stránek.

Dvě rodiny. Dvojí utrpení.

Schopné přivést i Lylie k šílenství. Zuřivému šílenství.

Mathilde de Carville pokračovala v chůzi. Astry September rubin v její zimní zahradě už dočista opadaly, kolem zlatého středu jich už zůstalo jen pár, jako by do skleníku vnikla nerozhodná zamilovaná dívka a otrhávala po jednom lístky obrovských sedmikrásek.

Mathildě se v mysli zrodil zvláštní nápad. Skoro jakoby předtucha. Viděla Lylie, jak vchází sem, do zahrady, do vily Roseraie, s revolverem značky Mauser L110 a s prstem na spoušti. Pomalu kráčela po trávníku.

Ano, Lylie měla opravdu důvod k pomstě, pokud Grand-Duc odhalil ve svém deníku vše. Mathilde se v duchu usmála. Pronásledovala ji otázka. Bude mít na tom prstu na spoušti prsten? Světlý safír… Budou ten prst vykonávající pomstu zdobit diamanty?

Obrázek se pomalu vytratil. Znovu se objevila oranžová astra se třemi posledními okvětními plátky. Mathilde de Carville pro sebe potichu utrousila:

„Hezké narozeniny, Lylie.“

Kdyby to tehdy věděla, nikdy by na to pitomé pátrání nenajala Crédula Grand-Duca.

Šla dál a ohlédla se, aby si byla jistá, že je sama. Byla. Nikdo ji nepozoroval přes stěny skleníku. Sklonila se ke své tajné zahrádce, rozhrnula kosatce a objevilo se pár rostlin vlaštovičníku s drobnými žlutými kvítky. Mathilde de Carville se ráda dívala na ty čtyři žluté okvětní plátky tvořící okolík ve tvaru kříže. Bradavičník, jak ho kdysi nazývali. Ovšem Mathilde měla raději druhou tvář vlaštovičníku, kříž z okvětních plátků zakrýval smrtící rostlinu, možná nejjedovatější ze všech, s unikátní koncentrací alkaloidů ve své šťávě…

Její malý hříšek.

Bůh jí odpusť.

Otočila se a vyšla ze skleníku. Léonce de Carville pořád bezvládně seděl v křesle a v pravidelných intervalech jím probíhal třas, který rozpohyboval červené listy.

Jako mrtvý kmen stromu. Neforemný.

Mathilde de Carville objala pohledem celé panství, rozárium, vilu, zahradu…

Ne, všechno ještě možná nebylo ztraceno. Jméno. Postavení. Čest.

Lyse-Rose.

Teď uvažovala jako Malvina.

Zbývala poslední naděje, včerejší telefon Crédula Grand-Duca, poslední před jeho smrtí. Tvrdil, že objevil něco, co zpochybní všechny předchozí jistoty. Prohlásil, že to zjis til před třemi dny, v posledních minutách platnosti jejich smlouvy, prý při četbě L’Est républicain. Pět minut před půlnocí!

Má být tak naivní, aby mu to uvěřila? Má být tak hloupá, aby mu na tu neuvěřitelnou lež naletěla?

Grand-Duc jí nechtěl říct víc, prohlásil, že si chce jen ověřit několik posledních detailů. Znovu si vybavila Malvinu a její mauser. Grand-Duc se choval jako ti svědkové v detektivních románech, kteří chtějí na svém svědectví vydělat a skončí s kulkou v srdci dřív, než stačí vyslovit částku.

Mathilde de Carville došla k hromadě ostříhaných větví růžových keřů. Sklonila se a sebrala je, aniž se jí ve tváři pohnul sval, jako by necítila žádnou bolest.

Nemohla si pomoct, pořád musela myslet na poslední slova Crédula Grand-Duca.

Východisko. Poslední naděje.

A jako vždy v této záležitosti na váhy osudu. Aby jedna rodina získala naději, musí ta druhá všechno ztratit.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .