1000 věcí,
co mě serou

…one hate is never enough…

Vol. 5

Praha 2015

Copyright © Achjo Bitch, 2015

Copyright © Attila, Bič Boží, 2015

Copyright © Curvekiller, 2015

Copyright © Die Kundin, InYrFcer, Platfus, ruuk, sick_boy, tchyně od Achjo Bitch, Vidlačka, 2015

© Nakladatelství PLOT, 2015

ISBN 978‒80‒7428‒272‒0 (verze EPUB)

ISBN 978‒80‒7428‒273‒7 (verze MOBI)

ISBN 978‒80‒7428‒269‒0 (tištěná verze)

Obsah

PŘEDMLUVA

O autorech

#801
STAROPRAŽSKÉ PÍSNIČKY

#802
HOLKA DĚLÁ STRIPTÝZ A V TOM PŘIJDE DO JEJÍHO POKOJE OTEC

#803
„JÁ JSEM TADY PRVNÍ DEN“

#804
MOUCHA V POKOJI

#805
PŘIJÍT NEVHOD NA NÁVŠTĚVU

#806
SPAM

#807
VONÍCÍ LIDI V POSILOVNĚ

#808
KDYŽ VÁM ZAVŘOU OBLÍBENEJ LOKÁL

#809
ČÍŠNÍCI, CO SI NEZAPISUJOU OBJEDNÁVKY

#810
„OBSAZENO“

#811
KRÁTKÝ OBLÍBENÝ PASÁŽE V PÍSNIČKÁCH

#812
LIDI U ŠATNÍCH SKŘÍNĚK

#813
TÝDEN PŘED DOVOLENOU

#814
NÁVŠTĚVA U ZUBAŘE

#815
OTÁZKY K TETOVÁNÍ

#816
ŽE NEDOKÁŽU VYHODIT ZBYTEČNÝ VĚCI

#817
PLACENÝ ZÁCHODY NA BENZINKÁCH

#818
ŽE (UŽ) NEMÁM (TOLIK) PIHY

#819
LIDI, CO SI CHTĚJ PLÁCAT

#820
TOI TOIKY

#821
KDYŽ NA NEKUŘÁCKYM KONCERTĚ NEPOUŠTĚJ NA CIGÁRO

#822
ŽENSKEJ FOTBAL

#823
KDYŽ NĚKOMU NA KALBĚ NĚCO UKRADNOU

#824
KLIMATIZACE

#825
ROZVIKLANEJ STŮL

#826
„TY JSI NĚJAK ZHUBNUL“

#827
MUSET V NOCI CHODIT NA ZÁCHOD

#828
ICE BUCKET CHALLENGE

#829
KYTAROVÝ SÓLA

#830
VIRALBROTHERS

#831
VÝVAR BEZ KOUSKŮ MASA

#832
KDYŽ MĚ ZAČNE BAVIT NĚCO, CO JSEM SI MYSLEL, ŽE MĚ SERE

#833
KDYŽ JE NA POŠTĚ JEN JEDNO OTEVŘENÝ OKNO

#834
FALEŠNÝ OPTIMISMUS FACEBOOKU A JINÝCH SOCIÁLNÍCH SÍTÍ

#835
ČESNEKOVEJ OCAS

#836
ČESKÁ POŠTA

#837
E-MAILY S VYKŘIČNÍKEM

#838
LIDI, CO MUSEJ MÍT SROVNANÝ VŠECHNY ÚČTY

#839
LAURA JANÁČKOVÁ

#840
MYČKA NA NÁDOBÍ, KTERÁ NEMYJE

#841
PŘEDVOLEBNÍ SLOGANY

#842
BALENÍ STANU

#843
SELFIE

#844
ALBA, KTERÝ SE JMENUJOU PODLE NEJVĚTŠÍHO HITU

#845
ŽE ZNIČILI FOURSQUARE

#846
GESTA U ZPÍVÁNÍ DANA BÁRTY

#847
KDYŽ NĚKDO SNÍ JÍDLO, NA KTERÝ JSTE SE TĚŠILI CELEJ DEN

#848
JÍT SÁM NA KONCERT, NA KTEREJ MÁM DVA LÍSTKY

#849
FRANCOUZI

#850
„PĚŠKOBUS“

#851
KAZIŠUCI

#852
NEAKURÁTNOST KADEŘNÍKŮ

#853
BYDLET DALEKO

#854
MAŠINKA TOMÁŠ

#855
KIKI A MAKI

#856
DOMLOUVÁNÍ VLASTNÍHO HONORÁŘE

#857
„CHTĚL JSEM OTEVŘÍT DISKUZI“

#858
„JÁ UŽ NEBUDU MOC ZDRŽOVAT“

#859
ŽE ZNIČILI POŘAD METEOR

#860
ANOREXIE

#861
SVOBODA PROJEVU

#862
VRACET SE DOMŮ ZA SVÍTÁNÍ

#863
EVERYBODY HURTS

#864
„KAKÁME“, „PAPÁME“ ATD.

#865
TO, CO MAJ TEĎ V KRÁMECH S OBLEČENÍM I.

#866
ŽE PŘEZPÍVALI TITULNÍ PÍSEŇ KAČERŮ Z KAČEROVA

#867
ŽEBRÁCI, CO MŮŽOU MAKAT

#868
KOLÍSAJÍCÍ ÚROVEŇ ANGLIČTINY

#869
POHLED NA PRÁZDNEJ ŠPINAVEJ TALÍŘ

#870
FULL CONTAKT ZÁPASY

#871
DVOJJAZYČNÝ POSTY NA FACEBOOKU

#872
SOUSEDI, CO NEZDRAVĚJ

#873
DEBATY O ZVÝŠENÍ POSLANECKÝCH PLATŮ

#874
REKLAMY NA FACEBOOKU

#875
KDYŽ SE TĚ HOLKA ZEPTÁ, KOLIK JE JÍ LET

#876
VÁNOČNÍ POPOVÝ SONGY

#877
PETARDY PŘED SILVESTREM

#878
MOJE SNY

#879
KDYŽ NA MĚ V AUTĚ NĚKDO ZATROUBÍ

#880
REKLAMY SE STANISLAVEM BERNARDEM

#881
PADESÁTKA NA VJEZDU DO PRAHY

#882
NEVRACENÍ KNÍŽEK

#883
MLUVENÝ SLOVO NA HUDEBNÍCH ALBECH

#884
HRADY A ZÁMKY

#885
DOMLOUVÁNÍ PŘES ESEMESKY

#886
PRODEJ KRÁJENÝHO CHLEBA

#887
LIDI, CO BLBĚ PARKUJOU

#888
AMBICIÓZNÍ RODIČE

#889
VÁCLAVÁK

#890
ŽE UŽ NIKDO NEDRŽÍ TAJEMSTVÍ

#891
REKLAMY NA YOUTUBE

#892
REAKCE NA 50 ODSTÍNŮ ŠEDI

#893
KDYŽ SE ZMĚNÍ ROZMÍSTĚNÍ ZBOŽÍ V OBCHODĚ

#894
ČSFD

#895
ŽE JSEM NIKDY V ŽIVOTĚ NEPOTKAL MUSLIMA

#896
PŘÍLIŠ DLOUHÉ JÍDELNÍ LÍSTKY

#897
AUTA 2

#898
VYPRODANÉ POLOŽKY V E-SHOPECH

#899
DIETY A ZÁZRAČNÉ ZPŮSOBY VÝŽIVY

#900
OLGA LOUNOVÁ III.

#901
POLITICKÁ KOREKTNOST

#902
LIDI, CO NIKDY NEVIDĚLI STAR WARS A JEŠTĚ NA NĚ DRŽKUJOU

#903
ŽE NĚKTERÝ LIDI PROSTĚ NEPOPÍŠETE

#904
PÉČE O MIMINA

#905
NEDODRŽOVÁNÍ DRESS CODE

#906
TV ÓČKO A JEJÍ ČEŠTÍ TAHOUNI

#907
SELFIE TYČ

#908
ŽE JE HRUŠEK VÝRAZNĚ MÍŇ NEŽ JABLEK

#909
LIDI, CO NEDOKÁŽOU ŘÍCT, CO CHTĚJ

#910
POMALÁ OBSLUHA V RYCHLÉM OBČERSTVENÍ

#911
NEDOSTATEK POKORY

#912
APRÍLOVÝ FÓRY

#913
DEMENTI V SAUNĚ

#914
KOUŘ Z TÁBORÁKU

#915
YOUTUBEŘI

#916
PŮJČOVÁNÍ KNÍŽEK Z KNIHOVNY

#917
„JÁ MÁM PRÁVO NA SVŮJ NÁZOR“

#918
SNAHA O PŘESUN BERLÍNA DO PRAHY

#919
DROBKY V POSTELI

#920
VOLBA MENŠÍHO ZLA

#921
„NIČEHO NELITUJU“

#922
DEBILNÍ MÝDLA

#923
INFORMACE O BĚŽECKÝCH VÝKONECH NA SOCIÁLNÍCH SÍTÍCH

#924
POVOLENÁ SLOVA VE SCRABBLU

#925
„VY TO NEMÁTE ZVÁŽENÝ?!“

#926
KDYŽ ** ****** ****

#927
REKLAMY NA ARGINMAX, CLAVIN A SPOL.

#928
VYPLŇOVÁNÍ FORMULÁŘŮ

#929
ČEKÁNÍ U BANKOMATU

#930
NEDŮSTOJNÉ VARIANTY ČESKÉ VLAJKY

#931
TEPLÝ SKLENIČKY

#932
KDYŽ NĚKOMU LEZE ZADEK

#933
DOTAZY SPORTOVNÍCH REPORTÉRŮ

#934
ZÁSTRČKY

#935
UMĚLÝ KYTKY

#936
PEJSKAŘI

#937
DOJEZD

#938
ŽE SI NEUMÍM UDĚLAT HEZKÝ ÚČES

#939
KDYŽ SE LIDI OSLOVUJÍ PŘÍJMENÍM

#940
KDYŽ KOUPIM BLBEJ MATROŠ

#941
WINDOWS 8

#942
JURSKÝ SVĚT

#943
ZMRZLINA Z ROSTLINNÉHO TUKU

#944
OSA

#945
KDYŽ MOJE PANI NA ÚKLID NEMÁ ČAS

#946
MLETÝ PEPŘ

#947
„MAIL NEBO HESLO JE NESPRÁVNÉ!“

#948
„KLAUS JE BUZNA“

#949
KEEP CALM AND CARRY ON

#950
ŽE NÁS NA POHODĚ VYVEDLI OCHRANKOU Z LITERÁRNÍHO STANU I.

#951
ŽE NÁS NA POHODĚ VYVEDLI OCHRANKOU Z LITERÁRNÍHO STANU II.

#952
FILMY V KINĚ VE 3D

#953
ODPOVÍDAT STOKRÁT DENNĚ NA JEDNU A TU SAMOU OTÁZKU

#954
PLAYTVAK

#955
NEVĚRA

#956
ŽE NESTÍHÁM

#957
ČESKÉ MODERÁTORKY

#958
KDYŽ MI NEZASTAVÍ TAXÍK, NA KTEREJ MÁVÁM

#959
KÁVOVÍ FAŠISTI

#960
KDYŽ SE NEPOSTAVÍ

#961
FOTOBUŇKA NA WC

#962
„KUP A UŠETŘI“

#963
TRÉMA

#964
NÍZKÝ STROPY A FUTRA

#965
SMRAD ZE ZVERIMEXU

#966
„UKLIDNI SE“

#967
TIKOT HODIN

#968
ŽE MÍT PRAVDU NESTAČÍ

#969
SPECIÁLNÍ ZNAKY V HESLECH

#970
KDYŽ JE PEREX STEJNEJ JAKO TEXT

#971
ČEKÁRNA U DOKTORA

#972
PRAVIDLO O RUCE VE FOTBALE

#973
ÚNOS NEVĚSTY

#974
EXEKUTOŘI

#975
KDYŽ JE NĚKDO TAKOVÝ NAŠE SLUNÍČKO

#976
SÁDLO

#977
KDYŽ MÁM TEN JEDINEJ PŘIJATELNEJ KUS ŠATŮ VE ŠPÍNĚ

#978
KDYŽ NĚCO VYPRÁVIM A V PŮLCE ZJISTIM, ŽE TO NIKAM NEVEDE

#979
NEDŮSTOJNÉ POSTAVENÍ JEDINÝCH PRAVÝCH KŘUPEK NA TRHU

#980
NÁKUPY PREZERVATIVŮ U „MÝHO PANA VIETNAMCE“

#981
ŽE NEMÁM DVA MĚSÍCE PRÁZDNIN

#982
STÁTNÍ ROZPOČET

#983
ANGLICKY PSANÉ UVOZOVKY

#984
TO, CO MAJ TEĎ V KRÁMECH S OBLEČENÍM II.

#985
SDÍLENÍ FOTEK MRTVOL NA FACEBOOKU

#986
VJÍŽDĚNÍ DO PLNÝ KŘIŽOVATKY

#987
KONDOMY

#988
NEJLEPŠÍ LÁHEV VÍNA NA KONCI VEČÍRKU

#989
DAVID LIMBERSKÝ

#990
RYBINA

#991
FIRSTCLASS.CZ A JEMU PODOBNÉ WEBY

#992
KDYŽ SI MOJI KAMARÁDI MEZI SEBOU NEROZUMĚJ

#993
NEČEKANÁ NÁVŠTĚVA

#994
KDYŽ NEMŮŽU PROJÍT LEVEL V POČÍTAČOVÝ HŘE

#995
LÁSKA

#996
POSLEDNÍ KAPITOLY

#997
ŽE NESTIHNU V ŽIVOTĚ VŠECHNO, CO BYCH CHTĚL

#998
ŽE SE VŠECHNO OKOUKÁ

#999
DALŠÍCH 1000 VĚCÍ, CO NÁS SEROU

#1000 VÁŠ HEJT

PŘEDMLUVA

V našich životech jsou různé maličkosti, co nás serou. Mě třeba strašně sere, když chci na iPhonu udělat screenshot (musíte zmáčknout najednou home button a tlačítko na vypnutí) a omylem si ten telefon jenom vypnu. Nekonečně mě sere, když mi nefunguje moje bezkontaktní nálepka na telefonu u pokladny a musím vytáhnout normální kartu, a nenávist největšího kalibru ve mně vzbudí to, když mi pokladní řekne “ok, pin, ok” (v Tescu občas vytasí i “zelenej, pin, zelenej”). Celý život jsem žil v bludu. Myslel jsem si, že podobných drobností si všímám jen já. Pak se ale objevilo světlo na konci tunelu. Zjistil jsem, že podobně povrchní věci serou i další lidi, a co je nejdůležitější, našel jsem i nové věci, které mě serou, a ani jsem o tom nevěděl (třeba Viralbrothers a Olga Lounová). Ano, mluvím o blogu “1000 věcí, co mě serou”. (Teď mi dochází, že hejt číslo 983 jasně mluví o tom, že je serou tyhle uvozovky “”, když já ale jiný neumím.)

Když jsem s mým pseudokamarádem Kazmou (jak to, že na něj není hejt?!) jednou prolejzal internet a vymejšlel, kde čajznout jakej nápad na nový video, ukázal jsem mu právě blog “1000 věcí, co mě serou”. Četl jsem mu jen nadpisy jednotlivých hejtů. Byl nadšenej. S každým dalším hejtem se ozývalo jen: “Jo, ty vole, to je úplně přesný, vole! To ňák vykradem, vole, a natočíme!”

Pod každým hejtem si někoho představím: “Nedotípnutý cigára” – máma; “Lidi, co si na víkendovou kalbu nevezmou dost cigaret” – všichni moji kámoši; “Upozorňování na celebrity” – pokaždý, když jdu Prahou. Snad je má adorace jejich blogu jasná.

Upřímně a vážně, hejtovat je strašně důležitý. Neposlušnost a neustálé dotazování je to, co nás posouvá dál. Třeba to, jak se cikánům u nás “hanlivě” říká, že jsou “nepřizpůsobiví” – vždyť nepřizpůsobivost je přece to nejlepší, co může lidská bytost udělat! Vy teď držíte v ruce knihu (je to vzrušující napsat tuhle větu), která je takovou neposlušností a nepřizpůsobivostí nasraná až po okraj. Tak si ji užijte. A hejtujte stejně tak chytře jako její autoři a autorka.

Janek Rubeš

O autorech

Achjo Bitch (*1988)

Pět let šíření nenávisti na internetu ji vyneslo na pozici copywriterky a tak teď propaguje lásku v reklamním průmyslu. Za tu dobu se z nasrané školní krásky stala bláznivá bába, se kterou si nic nezačínejte, pokud nechcete strávit celý večer v družném hovoru o včelaření.

Attila, Bič Boží (*1978)

Letenský patriot, který většinu svého psaní používá jako autoterapii. Díky 471 hejtům napsaným v posledních pěti letech dosáhl takřka zenového klidu, tudíž mu nevadí, že místo scénářů k přelomovým dílům světové kinematografie píše dialogy do laskavých seriálů pro mainstreamové publikum.

Curvekiller (*1983)

Specialista přes vytváření online obsahu, který už obešel půlku mediálních domů v republice, zakončil pět let v hejtu s klidnou duší, a to zejména díky své hodné dceři. Nadále se hodlá věnovat jiným vážným i humoristickým publicistickým útvarům, zda pod touto, nebo jinou přezdívkou, to ví jen Všemohoucí.

#801
STAROPRAŽSKÉ PÍSNIČKY

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

17. června 2014

Rozhodně nemůžu říct, že bych nenáviděl veškerý staropražský písničky. Co si budeme povídat: takovej ten vydařenej kousek o pankráckym vršíčku a pěkným stromořadí si párkrát za život cestou z putyky zabékal každej – a jestli někdo tvrdí, že ne, tak to koneckonců dělá dodnes. Nejde tak snad ani o ty písničky samotný, jako o jejich interpretaci: pokud je někdo provozuje skupinově a nechává si za to platit, nejradši bych mu přetrhal struny nebo nablil do basy, podle toho, jaká by byla zrovna nálada.

Návraty ze zahraničí jsou těžký vždycky; když jsem se vrátil po měsíci z Indonésie, ocitl jsem se shodou náhod na zahájení Českého pivního festivalu. Pomalu jsem si ucucával svůj tuplák, přemýšlel, co tady proboha dělám, proč jsem se vůbec vracel, bylo o třicet stupňů míň než tam a hnusně pršelo. To všechno by stačilo na depresi jako kráva: vystoupení dvanáctičlenného šramlu žižkovského formátu byl ovšem poslední hřebíček do rakve.

Což o to, publikum ve stanu nadšeně aplaudovalo. Aby ne: zoufalá nuda aranží, lascivní texty, u kterejch se dá dvojsmyslně pomrkávat a možná i sáhnout starý na zadek bez facáka – a k tomu radostnej a jakejsi vznešenej pocit, že tyhle fláky jsou vlastně takový naše rodinný stříbro, taková ta echt naše kultůra. Fakt se nedivim, že o kapely tohohle druhu náramně stojej na všelijakejch pivních festivalech, městskejch slavnostech a otvíračkách obchodních center: tim přece nejde šáhnout vedle, protože sto let starý písničky předkládaný (samozřejmě v dobovejch kostýmech) p. t. publiku přesně charakterizujou konzervativní maloměšťácký pivní pepíctví většiny našeho národa.

Jo, jsem přesvědčenej, že vliv Petra Novotnýho na českej humor je přibližně stejnej jako vliv černobylskýho výbuchu na životní prostředí v Evropě. Rád bych ale upozornil, že pořad Novoty, kterej zmíněnej pán leta uváděl, zpopularizoval ještě jednu mnohem děsivější věc, než byl samotnej pan konferenciér: ano, mám na mysli kapelu Šlapeto. Díky televiznímu promu zazářila jako jasná hvězda, což skončilo velkejma hádkama jednotlivejch členů o keše. Aspoň se jednou provždy ukázalo, že kapelám hrajícím staropražský písničky je veškerá muzika u prdele a celá ta šaškárna je pro ně jenom čistokrevná holírna.

#802
HOLKA DĚLÁ STRIPTÝZ A V TOM PŘIJDE DO JEJÍHO POKOJE OTEC

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

20. června 2014

Apple produkty zdarma (#545) už jsou všechny rozdaný, takže je čas na další hejt pro lidi, který se na internet připojili předevčírem. Protože tadyta holka se mi na FB zídce objevuje už asi čtvrt roku a trochu mě to začíná znepokojovat. Co by se v tom videu asi tak kurva mělo stát… Přijde táta a rozdaj si to? Přijde táta a seřeže jí? Svlíkne se i táta? Víte, co se doopravdy stane? Tak maximálně to, že všichni na Facebooku zjistí, že jste nadržený ouchyláci, kterým zvědavost pomátla hlavu natolik, že asi zapomněli na to, kde zrovna jsou (a že jsem byla skutečně V ŠOKU, jak decentní lidi chtěli zjistit, co se stane, když holka dělá striptýz a v tom přijde do jejího pokoje otec…).

Já chápu, že na Facebooku bejvá dost často nuda. Statusy vo ničem, fotka Zemana a jeho ženy u maturit, videa prvních krůčků dítěte, jehož rodiče sotva znáte, a pozvánky na první koncerty manželů vašich dávno ztracenejch spolužaček ze školky a spol. Takže když se tam konečně jednou objeví něco, co alespoň trochu zavání nevšedností, tak na to všichni klikaj hlava nehlava. Ale člověk nemusí bejt zrovna expert, aby se naučil, že na jisté odkazy se klikat prostě nemá. Jasně, někdy to umí bejt pěkně rafinované, ale většinou se to dá spíš klasifikovat jako: náhled erotické fotky + odkaz, kterej doporučuje podezřele moc různorodejch kamarádů + lákavej nebo třeba maďarsky psanej popisek a/nebo otázka „Co se stane?!“ = nestojí za kliknutí.

Pokud vás ale skutečně zajímá, co se v tom daném pokoji stane, tak na to tu odpověď, prosím, nehledejte na FB. Jsou tu od toho jiné, diskrétnější, často i vkusnější a specializované stránky, kde vaše sexuální zvědavost zůstane ve větším bezpečí a díky kterým pak můj news feed nebude slalomem mezi divnými spamy.

#803
„JÁ JSEM TADY PRVNÍ DEN“

Autor:

Curvekiller

Datum:

25. června 2014

Výmluvy, samý výmluvy. A fráze „Promiňte, já jsem tady první den“ je asi nejlacinější z nich. Když uvážim, kolikrát jsem tuhle větu v životě slyšel, tipuju, že jsem asistoval u prvních dnů v práci polovině republiky. Že když někoho přijímaj za bár, za prodejní pult nebo k striptýzový tyči, okamžitě volaj Curvekillera, aby to přišel následující den vokoštovat a zkontrolovat úroveň služeb.

A že teda fakt není zrovna valná. Vlastně většinou stojí za tak strašněj pytel, že by do něj ani Alibaba loupežníka nezafačoval. Já chápu lehký renoncy – každej asi nebude první den vědět, kolik stojí přesně kousek zlevněnýho pečiva po osmý hodině, kam se schovává podpultovej chlast pro štamgasty a kde přesně končí lap-dance a začíná šoust mimo ceník.

Ale když už lidi sáhnou k hlášce o prvním dni, většinou už jsou tak zmatený a natolik se topěj v bahně vlastní nejistoty, že je pozdě na jakoukoliv výmluvu – natož takhle průhlednou.

Je přitom zajímavý, že mi nikdo nikdy neřekl, že je tady druhej nebo třetí den, natož třeba osmej nebo dvanáctej. Prostě vždycky jenom první. Když uvážím tu pravděpodobnost – a to nejsem tuten statistik jako otec zakladatel Attila – pak mi z toho chca nechca vychází, že dobrejch 90 % těchhle prvnodenních zmatkářů se nejen vymlouvá, ale ještě k tomu bohapustě lže. A lhát se, prokryndapána, nemá, už proto, aby vám to jednou svatej Petr u nebeský brány nespočítal.

#804
MOUCHA V POKOJI

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

26. června 2014

Zešílení nemusí být nutně otázkou dnů, měsíců či let. Mně se to například podařilo dneska přes noc a nemůže za to žádná tragická událost, ale jedna malá zkurvená alfons mucha. A pamatuju si to tak, jako by to bylo včera, oh wait…

… jdeme se sestrou spát v notně jetém stavu (nikoli alkohol, ale dlouhá cesta, hodně práce + představa další práce hned po probuzení uměj něco podobnýho), je tady zima, ale seberem poslední zbytky fyzické a mentální síly a vložíme je do četby knihy.

BZZZ.

Jejda. V tuhle chvíli ještě doufám, že se nás tý mouše zželí a usne, popř. odletí do prdele, aniž bychom pro to musely něco udělat.

BZZ BZZ.

Po hysterickém poletování kolem ségry si mi ta kráva sedá na ruku, a protože drzost alpských much nemá hranic, tak na ni nějaké odfukování (a že jsem foukala víc než při vyfukování vajíček o Velikonocích) vůbec neplatí.

BZZZ.

Je to sice votrava, ale únava je v tuto chvíli stále ještě větší než vůle něco s tím udělat.

BZZZ ZZZ.

Tak změna, je nutný něco s tím udělat. Tuhle stránku čtu už počtvrtý, protože soustředění je cca stejně velké, jako je ta moucha příjemná.

BZZZZZZZZZ.

Zkoušíme verzi pro humanisty a pro lidi, co to moc neuměj s plácačkou na mouchy – otevíráme okno a zhasínáme světlo.

BZZZ.

Moucha sice nikam neodletěla, ale zato přestalo fungovat topení, což je v noci, po bouřce, ve 1000 m. n. m. stav, za kterého nechcete větrat, zvášť když spíte pod maličkou dečkou.

BZZZZ.

Zkoušíme to s plácačkou a slyším u toho hrát takovej ten hudební motiv „ŤULPAS“, jak z nějaký grotesky, ale tahle moucha je nesmrtelná teta. Dáme mouše ještě jednu šanci se na to vysrat po dobrym – nic jiného nám totiž nezbývá.

BZZZ.

Bezmoc, zoufalství a únava. Kniha s povzbudivým titulem Ještě než umřu je tak strašně zajímavá, že z toho sestra usnula. Moje Praha Osudová tohle zatím nesvedla. Nechci nicméně nahánět mouchu kolem někoho, kdo konečně spí jak zabitej.

BZZZ.

Jako zázrakem jsem usnula, ale teď jsou dvě ráno, moucha taky nějak nemůže spát a já fyzicky cítím, jak mě při každém zabzučení opouští zbytky zdravého rozumu.

BZZZZZZZ.

Jsou tři ráno, topení stále netopí a do mého pokoje se plíží nicota. Připadám si jako Artex, který propadl trudomyslnosti a pohltila ho bažina smutku.

BZZZZZZ.

Je sedm ráno. Vzteky se mi klepou ruce, protože ta moucha má teď obě okna dokořán, ale podzim svého života asi definitivně stráví u nás v ložnici…

Mouchy debilní, otravný, špinavý, jak já je nesnáším! Ty živý i ty mrtvý na nechutný plácačce na mouchy. Já mám snad i ty komáry radši než mouchy, ty se daj aspoň snadněji zneškodnit a mají v sobě tolik ohleduplnosti, že mě jen málokdy probudí ze spaní! Ale vidět mouchu, jak se motá kolem jídla, knížky, ruky, lidí, věcí, nebo zkrátka jen VIDĚT mouchu, mě sere až do morku kostí.

#805
PŘIJÍT NEVHOD NA NÁVŠTĚVU

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

30. června 2014

Jako malej jsem se dost bál chodit k cizím lidem. Nevim, jestli to bylo tim, že u nás doma nebyly návštěvy zrovna běžná záležitost, ale když jsem se s klíčem na krku osamocenej potuloval po Holešovicích, představa, že vejdu do rohovýho činžáku, vylezu do druhýho patra a zeptám se pani Stanislavový, jestli může jít Daneček ven, byla většinou natolik děsivá, že jsem si radši sám se sebou pinkal tenisákem o zeď.

Od tý doby už uběhlo hodně vody, takže dneska absolutně nemám problém u někoho zazvonit a říct: „Hele, jdu náhodou kolem, tak jsem se stavil na kus řeči, co ty na to?“ Samozřejmě je málokdo natolik upřímnej, aby v takovym okamžiku oznámil, že se to zrovna nehodí, protože aktuálně řeší s přítelkyní kardinální problém, čí kámoš škrábnul ty fungl nový parkety v obejváku: když se ale na stole místo chlebíčků s humrovou pomazánkou objeví tácek s kostičkama nakrájený oschlý cukety, na kterejch je párátkem přichycená krychlička molitanu, inteligentnímu člověku dojde samo, že má ze slušnosi zobnout dvě ty jednohubky pro chuť a zase zmizet s výmluvou, že zapomněl vyzvednout psa ze školky.

Pak jsou ovšem ty situace, kdy to zvednutí se z gauče neni dost dobře možný. Zrovna minulý úterý jsem zůstal s pár kumpánama v báru přes půlnoc a kolem jedný jsem se přistihnul, jak hulákám: „Já mám teď těžký období, v tomhle období prostě člověk spí u kamarádů, takže se rozhodněte, u koho dneska bydlim.“ A kámoše mám dobrý, přihlásili se všichni tři: já si nakonec vybral Malešice, protože tam na nás čekala ještě basička Zubrů a balkón, kde můžeme pár těch Zubrů pokosit.

No jo. Bohužel ten kámoš nezmínil, že kromě basičky Zubrů a balkónu je doma taky přítelkyně v pátym měsíci. A přestože si myslim, že většina holek občas dělá zbytečně z komára velblouda, když tahle dotyčná ve tři ráno na kámoše řvala, ať už jde do prdele a hledá si jiný bydlení, a já se s otevřenou kuželkou Zubra snažil tvářit jako menší, ještě menší, ideálně nejmenší na celém světě, přišlo mi, že na to má docela nárok. Ovšem zvednout se v tu chvíli a jet ožralej a nešťastnej přes celý město na úplně jinej sídlák jsem nedal: jsou chvíle, kdy je takovejhle řev mnohem příjemnější než špinavý stěny prázdnýho bytu.

#806
SPAM

Autor:

Curvekiller

Datum:

3. července 2014

Dneska už ani nemusíte někde lehkovážně zveřejnit svoji mailovou adresu a stejně si vaši schránku najde. Spam. Rakovina internetu, která přichází často bez zjevné příčiny a nikdy se nedá plně vyléčit.

Wikipedie říká, že spam je nevyžádané reklamní sdělení masově šířené internetem. Původně se používalo především pro e-maily, postupem času tento fenomén postihl i např. diskuzní fóra, komentáře nebo instant messaging. Platforma se mění, pocit totálního oseru zůstává.

Spam nejdřív zničil radost z novýho e-mailu. Pamatujete si na to, když jste si zřídili novou schránku a obřadně v ní přijímali každý nový digitální psaní? Než nám tuhle radost rozmělnili zaměstnavatelé, který nás začali komandovat skrze mailový schránky, stihli ji zničit právě spammeři. Zlý entity, co vás po newsletteru z uzenářství U Košků a infu o věrnostním programu v casinu naproti přes ulici zahltěj i nabídkama na supr rychlou půjčku s 80% úrokem.

Někdy mám pocit, že stačí jen projít vstupníma dveřma do nějakýho kšeftu a už se ocitám v dalších nesmyslnejch mailing-listech, obtěžkán novým nánosem spamohnoje. A to ani nemluvim o nabídkách nechat si našít pětky kozy, co budou vypadat naprosto přirozeně. Ty mě už zaráží. Existence tohohle druhu spamu značí, že se asi najdou zoufalci, co na tyhle maily opravdu klikaj, věřej jim a bažej po realizaci jejich obchodních nabídek. Chtěl bych tyhle chytroprdy poznat osobně – ty, co si kliknou na mail Rock her hard on your first date a uvěří, že odesílatel jménem Penis Growth Sample jim zajistí majestátnější sexuální život. Asi to bude stejná sorta lidí, co si po mailu dohouká půjčku peněz z Nigérie nebo se chce podílet na rozjezdu podnikání eritrejskýho prince v Česku.

Sypat ze sebe parádní nabídky a nechat je rozesílat nějaký roboty je holt dneska příliš snadný – zlatý časy telegramu, kdy se za každý písmenko platilo tvrdou měnou. Anebo ještě líp – vrátit se tak do éry poštovních holubů! Předpokládám, že tyhle vrkající vypasený opeřence by kvůli slevě na květináče nebo s návrhem speciálního vyztužení koulí nikdo na všechny světový strany neposílal.

#807
VONÍCÍ LIDI V POSILOVNĚ

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

7. července 2014

Zoufale nesnášim takový ty obří korporátní posilovny postavený většinou v blízkosti obchodně-administrativních center, do nichž choděj převážně kočičky a japíci z kanclů v těch centrech, protože ve svym byzyživotě nějak nemaj jinej čas na to, seznámit se s japíkem nebo kočičkou, s ní(m)ž by si v budoucnu pořídili dítě, byt a nevěru.

Vždycky jsem vyhledával posilovny malý, ideálně trochu olezlý, kam choděj lidi primárně cvičit, a ne se předvádět. I teď mám jednu takovou, takže naštěstí předmět dnešního hejtu nepotkávám tak často: o to víc mě pak nasere, když rvu vší silou metrák na dřepovacím přístroji a kolem projde kočička v růžovejch elasťákách, nasedne na takovej ten komickej přístroj, jehož cílem je podle mě jedině to, aby se holky naučily pořádně roztahovat nohy, a celá posilovna se začne plnit odérem nějakýho pičifuku.

Ty vole, já chápu, že když osprchovanej člověk z posilovny odchází, tak na sebe stříkne dajakou voňku, dělám to taky. Ale když jdu cvičit? Když je mym cílem zpotit se ideálně jako prase? Voní se ta slečna, i když jde do sauny? Nebo na jógu, pilates, tai-chi nebo na co všechno v dnešní době takovýhle slečny choděj?

Posilovna je prostě místo, kde má bejt cejtit rozhodně pot, když ne krev a slzy. Jasně, je fajn si věci do posilovny třeba občas přemáchnout, zažil jsem i expertní pachoše, jejichž eklhaft nátělník měl takovej odér, že se všichni v posilovně radši natlačili do opačnýho kouta místnosti. Ale radši budu cvičit benchpress v kaluži cizího potu, než abych přitom musel cokoliv čichat, i kdyby to měl bejt Chanel č. 5.

#808
KDYŽ VÁM ZAVŘOU OBLÍBENEJ LOKÁL

Autor:

Curvekiller

Datum:

9. července 2014

Všechno, co má svůj začátek, má i svůj konec. Platí to o životě, o vztazích, o fotbalovým turnaji i o kariéře Saši Hemaly (tomu to jen dýl trvá). A platí to i o hospodách. Řekl bych bohužel, ale ne vždy mi to vadilo. Když v brněnskejch Žabinách zavřeli během devadesátek jednu vykřičenou nálevnu, což znamenalo, že můj tatík se vracel z hospody po osmi pivsonech a pěti panácích o hodinu dřív, páč to měl najednou z nový štace, od Hřebíčků, domů výrazně blíž, kdovíjakou újmu jsem necítil. Nestěžoval jsem si, ani když v naší ulici zaplombovali nonstopáč, a klesl tak počet dnů, kdy nám vykalenci hulákali pod oknem a pořádali závody v popelnicích.

Většina případů vyklizení hospody, který člověk zaznamená, ale bejvá mnohem smutnější. Putyky na druhý straně města vám líto nebude, ovšem oblíbenej lokál snad i vopláčete. A ani nemusíte bejt štamgast. Hospodu si jde oblíbit i po pár větších vydařenejch mejdanech. I skrze rychlý pivka, kterejma každej druhej den spláchnete voser v práci, než poslušně odšupajdíte domů za starou. Anebo prostě kvůli konejšivý jistotě, že hospodu vlastní kámoš a slejzá se tam stará parta, takže když vám nebude do zpěvu, do čtení ani do PlayStationu, vždycky tam najdete nějaký spřízněný ksichty. Najdete si svůj oblíbenej stůl. Zvyknete si na móresy vrchního. Ten typickej smrad a zahulenost vám najednou připadnou tak nějak poetický a rozbitej pinball nebo věčně pochcaný hajzly nebudou upomínkou na lenost obsluhy, ale tím, co čtenáři Vergilia v originále nazývaj geniem loci.

No… a pak to zavřou. A i když vám zůstanou krásný vzpomínky a časem si zvyknete na nový místo, možná dokonce útulnější a taky vonící po startkách, vycejbranym pivu a chcankách, trvá to a není to vůbec snadný. Protože zatímco při stěhování z bytu do bytu vás přepadne leda nostalgie, kterou rychle přetluče vědomí, že je tu novej bejvák, kde je potřeba všechno zčerstva prožít, zavření oblíbený nálevny přináší spíš takovej ten pocit bezprizornosti, stíhanej podezřením, že starý dobrý časy jsou fuč, turnaje ve fotbálku leda v prdeli a že ta vodka je podle teploměru sice ideálně nachlazená, ale stejně už nechutná jako dřív.

A je celkem šumák, jestli zavřel Maďar, brněnskej Hobit nebo zatípli na Vinohradech Parc Fermé, který si o to koneckonců koledoval už názvem[1], ale prostě, ty vole, když takhle jednou provždy zamknou MOJI oblíbenou hospodu, a to „jen“ kvůli přísnějším hygienickejm normám, vyššímu nájmu nebo stížnostem na hluk a rušení nočního klidu, říkám si, že takovou necitlivost může způsobit leda člověk, co nemá kouska srdce v těle. Páč co je to za život, když si v něm ani nemůžete s kámošema trochu zahulákat a zajezdit na popelnicích beze strachu, že vám za trest zavřou nad hlavou lokál, co ho máte vytetovanej do duše.

[1]
park uzavřen

#809
ČÍŠNÍCI, CO SI NEZAPISUJOU OBJEDNÁVKY

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

10. července 2014

Zatímco včera tu Curvekiller oplakával konec dobrých pajzlů (#808), dnes si tu chci trochu postěžovat nad hojně rozšířeným nešvarem v lokálech (zatím) stále ještě existujících. Jedná se o neochotu/neschopnost si zapamatovat objednávku, resp. používat v práci tužku a papír. Tato zdánlivá drobnost dokáže pokazit celý dojem z restauračních zařízení a ani sebehezčí interiér tuto katastrofu nespasí.

Většinou s tím serou žoviální chlapíci. Takový ty, co ještě u vašeho stolu něco hulákaj na svoje dávný kámoše z učňáku, co přišli pobejt k výčepu, a uvedou se zvoláním: „Vybrala ste, paninko?!“ Paninka sice vybrala, číšník přimhouří oči na důkaz silného soustředění a objednávku po ní špatně zopakuje. Paninka mu tedy trpělivě zopakuje, že chce cider a řízek s bramborama, číšník potřese hlavou jakože „nojonojo, už vim, už vim, nic neřikejte“ a běží zpátky za kumpány. Za chvíli se mistr sloní paměť vrátí s nealko pivem. To už mi to ale fakt nedá, a i když nejsem ničí máma ani ničí šéf, tak se ho opatrně zeptám, jestli si to nechce zapsat. Na to se tihle borci jen usmějou jakože „psaní je pro děcka, na to já nemám čas“, načež vám se slovy „táááák jeden smažák s kroketama pro madam“ přinesou hlavní chod.

A já se ptám proč… Proč, kurvadrát, je tak těžký si to napsat na papírek? To mě tím bezpapírkovým objednáváním chce někdo okouzlit? Jakože to zvládnete bez lístečku a budete se mi při tom koukat do očí? Šéf vám ty papírky zakázal? Na mě udělá dojem jenom jedna věc, a to, když mi v rozumném čase obsluha přinese přesně to, co jsem si objednala, a je mi naprosto jedno, jestli si byla schopna ty dvě věci zapamatovat, nebo si je napsala. Vlastně jsem možná i klidnější, když se ke mně blíží někdo s papírem a tužkou – když má někdo u objednávání prázdné ruce, tak to prostě zavání paměťovým cvičením, kterého se tak chtě nechtě stávám obětí.

Taky jsem dělala za barem a ze začátku samozřejmě zkoušela frajeřit bez papírku, ale brzo sem se na to vysrala. Macho blbečci a dyliny jsou na přes držku za všech okolností, ale když vás někdo takovej obsluhovat musí, protože máte hlad a jejich restaurace je jediná v okolí pěti kilometrů, bejvá ta bezmoc hustá tak, že by se dala krájet.

#810
„OBSAZENO“

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

15. července 2014

Hodinu se o tom v hospodě mluví a pak se nakonec zvedne vybraná čtveřice včetně mě; nikdo přitom nevypadá, že by po tom nějak zásadně prahnul, všichni se spíš tváří, že je to taková povinnost. To ovšem trvá jen do chvíle, než kvartet dojde do vedlejší místnosti a zjistí, že stůl na fotbálek je obsazen. Jestli byl můj postoj do týhle chvíle vyjádřitelnej větou „dám si teda fotbálek, když mě nutíte“, najednou cítím, že fotbálek potřebuju ke šťastnýmu životu víc než všechny prvky Maslowovy pyramidy.

Samozřejmě nejde jenom o fotbálek, ale i o flipr, šipky, kulébr a podobný hospodský sporty. Nemluvě samozřejmě o hajzlících, pokud člověk vyrazí na onu místnost s představou, že si teda zajde, kdyby se mu náhodou chtělo, se zamčenejma dveřma se najednou střeva začínaj uzlovat a zase rozplejtat a svěrač naznačuje, že by se nejradši v cuku letu rozevřel. Analogickej přístup funguje i u hospod, do kterejch se mi ani moc nechce, ale když zjistím, že jedinej volnej stůl je ozdobenej cedulkou rezervé, stává se daná restaurace vysněnym Eldorádem.

Je pravda, že fotbálku se člověk většinou dočká, přešlapování před WC má málokdy následky skutečný nehody a místo v hospodě člověk taky nakonec najde. Ale „obsazeno“ může mít i trvalý následky: dodnes považuju za obrovskou křivdu, že jsem se nedostal do první várky lidí, co šli před lety v Pokhaře na paraglide, protože za dvě hodiny přestalo foukat, a já tak místo hodinovýho letu s orlama šel po deseti minutách do vývrtky.

Ano, je to dětinský, ale zjevně jsem se dodnes nezbavil ranýho pocitu, že hračka v cizích rukou je vždycky atraktivnější než ta v mejch. A když chodim s malym Attilou na hřiště a pozoruju, jak je pro něj prázdná houpačka zoufale nezajímavá, zatímco houpačka obsazená v něm vyvolává záchvaty touhy po houpání prezentované ve formě ležení na zádech, řevu a kopání nožičkama, přičemž mě pozoruje chór dosud kojících matek, můžu jenom krčit rameny, s nevinným úsměvem na tváři opakovat „po kom to dítě je?“ a doufat, že to nikdo nepozná.

#811
KRÁTKÝ OBLÍBENÝ PASÁŽE V PÍSNIČKÁCH

Autor:

Curvekiller

Datum:

17. července 2014

Líbí se mi hudba, kterou vyluzuje frontman kapely Interpol, ať už ji vydává pod jménem Julian Plenti, jako Paul Banks, anebo, když ho sólování omrzí, v rámci svý původní newyorský formace. Ne, že by šlo o nejlepší kapelu pod sluncem, že by to byl druhej Bowie, nebo další Radiohead, ale každý album má něco do sebe. Nejvíc od něj žeru track Games for Days, hlavně proto, jak se po klidným intermezzu v půlce třetí minuty prolínaj dva hlasy a jak se „Cause baby, you played my heart“ zapouští do „But the way you played, it was art“. Dvacet normálních sekund normálního songu, řekl by lid. Anebo dvacet nekonečně magickejch vteřin dokonalosti, přísahal by Curvekiller.

Ale není to o jedný pasáži. Jsou jich kvanta. Miluju i to, jak v půldruhý minutě Just Don’t Raphaela Saadiqa jde kytara proti „Shelly moved away to Jackson, Mississippi“. Jak Arctic Monkeys zahltěj konec Fake Tales Of San Francisco celou tou rockovou plochou nebo jak v The Hellcat Spangled Shalala zazpívaj podruhý refrén vo tři patra melancholičtěji než poprvý a kytara tam cvrliká, jak kdyby byla ovíněná a topila se v kouři z cigár. To, jak Eddie Vedder v unplugged verzi Black řve „We belong together“, jak je konec The Modern Age od Strokes o ten geniální fous rychlejší, než když ho tam valej poprvý a podruhý, nebo jak se v čase 8:20 v Siberian Breaks MGMT konečně naserou a opřou se po dlouhejch minutách čučkaření naplno do strun.

Takovejch parádních a pro každýho posluchače jedinečnejch momentů jsou stovky – a nezáleží na tom, jestli pocházej z bestofky Michala Davida nebo z živáku Animal Collective, klidně si tam dosaďte nějaký památný jódlování Jožky Černýho pro mě za mě. Univerzální problém ale tkví v tom, že tyhle pasáže jsou strašlivě krátký. Nezasytěj. A když si člověk nechce posrat celej hudební zážitek a ustříhat si z nich smyčku, musí pro jejich opakovaný vychutnávání poslouchat celej song. Což je jednak činnost poměrně úmorná a zároveň tu písničku taky zprotiví, páč čekat dlouhý minuty na takovejhle záblesk je jak stepovat dvacet minut u báru kvůli jednomu podmíráku.

Jako já chápu, že ty pasáže by samy o sobě nevyzněly, že bez tónů vůkol nemaj smysl a že stěžovat si na jejich krátkost je jako lkát nad tím, že pečený holubi nelítaj na ulici do huby, koks se neprodává v potravinách vedle mouky a orgasmus netrvá hodinu a půl. Ale mě tahle prchavost prostě strašlivě sejří.

Pochopit tohle téma musí každej nejpozději, když ho abstrahuje na krátký vypalovačky, který skromnej autor nesmyslně utnul po dvou minutách. Hořekováním nad mrzkou dvouminutovou stopáží Song 2 od Blur už byly jistě zahlceny megabajty internetového prostoru. Aspoň že u Intra od The XX řekla síť rázné ne a na netu najdete spoustu delších variací. Jen si říkám, že u tý čtyřhodinový verze to už remixující frajeři trochu přepálili.

#812
LIDI U ŠATNÍCH SKŘÍNĚK

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

18. července 2014

Tak ono s šatnama na místech typu posilovna nebo bazén bejvá obecně dost problém. Tato místa často neviděla mokrej hadr od slavnostní otvíračky v roce ’78, skříňky jsou mrňavý, takže se vám tam vaše věci nikdy nevejdou pohodlně anebo je to vlastně předělanej kumbálek na košťata, takže se tam nevejdete ani vy sami, natožpak vy a někdo další. A v šatně… v šatně nejste NIKDY sami.

Teda takhle – když do šatny přijdu, tak tam jsem sama. Sama samotinká a schválně si vyberu tu nejodlehlejší skříňku ze všech, a než se začnu převlíkat, tak třikrát zkontroluju, že se v jejím okolí nehoupe žádnej cizí zámeček. Jdu plavat/cvičit, ale v šatně mezitím aura mých věcí přilákala ty nejdivnější ženský z celýho kraje. Někdy za to můžou lidi, co se pořádně nerozhlídli, někdy je plno a někdy je to prostě debilní náhoda, ale jak si to mám vysvětlit u pevně očíslovaných skříněk, kde tomu tak nechtěl osud, nýbrž pani šatnářka?! Kdo ví, jestli to je demence nebo trolling, ale fakt mě nasere, když je v bazénu deset lidí, který vyfasujou klíčky 1‒10 a zbylých 290 prázdných skříněk se tomu nahlas směje.

Většinou bohužel nemám celej den na to, čekat, až všichni vysmahnou, takže se musím smířit s tím, že na nějaké diskrétní zóny se tady hrát nebude a že se prostě BUDU dotýkat těl čerstvě promazaných indulonou. Ukecaný, divný, nevoňavý báby (s osmi děckama ideálně), kterejm nejenže nevadí, že mi mávaj spoďárama pod nosem, ale nebojej se už tak awkward moment vyhrotit tím, že se chtěj kamarádit, když už teda máme ty skříňky vedle sebe a legračně do sebe narážíme, žejo!!!

Pokud se mnou chcete mluvit a není to smrtelně důležité (není…), tak slušněprosim počkejte, až budeme obě přiměřeně oblečené. Já na tyhle nahatý smalltalky na 1m² prostě nejsem stavěná.

#813
TÝDEN PŘED DOVOLENOU

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

21. července 2014

Můj život se poslední dobou roztočil do nečekanejch a docela zamotanejch obrátek. V něčem je to pozitivní: hluboce jsem si uvědomil, že poslední rok jsem žil v podivnym standby módu, takže nějaká intenzita prožívání šla aktuálně prudce nahoru. Na stranu druhou je toho na mě chvílema jednoduše trochu moc, takže jsem se na začátku července rozhodl, že sbalim kufr a Attilu juniora a zaletíme si na pár dní k móři.

Vymyšlený to bylo bezvadně: všechnu nutnou práci zvládnu před odjezdem, takže u móře se budu moct jenom slunit, učit Attilu juniora sprostý písničky a okouzlovat Jihoslovanky, dávaje si pozor, abych při tom nedostal přes hubu od Jihoslovanů. Jenže pak se to celý začalo srát. Podklady, který měly dávno přijít, přišly se zpožděním. Jiná práce šla výrazně pomalejc, než bylo naplánováno. K tomu jedna dvě nečekaný pitky, který mi sice trochu pomohly smířit se se stavem světa, ale druhej den mě spolehlivě diskvalifikovaly od jakýkoliv tvůrčí práce.

Týden před dovolenou je teda naplněnej zoufalou snahou stihnout to všechno, kterou zvolna nahrazuje smutný poznání, že všechno teda rozhodně nestihnu, následovaný hektickými pokusy stihnout teda aspoň to, co je bezpodmínečně nutný, a při tom všem koupit všechny ty kuny, opalovací krémy a blýskavý kamínky, co může našinec v Chorvatsku potřebovat.

Začínám se obávat, že jedinej důsledek mojí dovolený bude, že se jakž takž vzpamatuju z tohohle šílenýho týdne, a na nějaký původně plánovaný rozjímání nad budoucností jen těžko dojde. Pak se vrátim zpátky do tohohle Babylónu – a bude následovat týden po dovolený, kterej bude vzhledem k termínům v diáři asi ještě mnohem horší.

#814
NÁVŠTĚVA U ZUBAŘE

Autor:

Curvekiller

Datum:

23. července 2014

Můj vztah k zubařům už v dětství definoval thriller Maratónec. Samozřejmě trochu neprávem – měl bych bejt dentistům vděčnej za to, že mi už v mládí vnutili rovnátka, a i když jsem první měsíc slintal a šišlal a holky se mi smály ještě víc než normálně, bobří klofáky se po čase zmenšily na krysí, a pak se dokonce transformovaly ve vobyčejnej lehkej předkus ráže tři milimetry.

Návštěvy u zubaře nicméně nikdy nebyly extra příjemný. Paměť bejvá v tomhle ohledu milosrdná, ty zlý věci vytěsní, takže si pamatuju jen, jak jsme se vždycky celá třída nakýblovali do čekárny, sestřička protivná jak prdel si nás tam jednoho po druhým tahala, zpoza dveří se ozýval šílenej řev, zvuk cirkulárky a nějaký nacistický povely. Pak spolužáka vynesli ven na nosítkách, místo huby kráter a v očích to, co Remarque popisoval v Na západní frontě klid. „Další,“ ozvalo se vždycky z mučírny a já vyklepanej zjistil, že řada je tentokrát na mně. Vejdu dovnitř a tam stojí v bílým plášti mladší bratr Mengeleho a pobízí sestru, která klečí nad lavorem plným krve, ať míchá rychleji, aby se to nezdrclo. Pak mi otevře tlamu a dlouze vybírá, jestli si ze stolku vezme k zrcátku i takovej ten dloubák z chirurgický oceli, injekční stříkačku nebo brusku. Záhy vyhodnotí, že trojka vpravo dole musí ven, a tak ji přiváže na kladkostroj a se sestrou tahaj a tahaj, řvou u toho „héééj rup“, až trojka dole vyletí a já můžu jít s hubou, co v ní právě vybuchlo kilo dynamitu, hrdě domů.

Akorát dostanu na cestu nějakej zkurvenej obrázek. Ale jak říkám, možná si to nepamatuju úplně přesně. Možná jsem krom obrázku dostal i roztomilou brožuru o dentální hygieně.

Naštěstí teď chodim na zuby ke známý, která je milá a hodná a nelibuje si v bolesti, vždycky mě láká do ordinace s tím, že se o chrup evidentně hezky starám, takže to bude určitě cajk. Pak ale začne šťourat a najde první kaz, druhej, třetí takovej malej taky vyrubem. Tahle plomba je nějaká uvolněná, to spravíme. Zubní kámen musíme odtesat. A nakonec se ještě tasí dláto, aby se vylomila zpropadená osmička.

U zubaře je to prostě jak v krematoriu – tam vás taky nečeká nic pozitivního, i kdyby byl den světovýho míru a pivo teklo zadarmo.

#815
OTÁZKY K TETOVÁNÍ

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

25. července 2014

Je mi docela jedno, jestli někdo potetovanej je nebo není. Pokud teda ten dotyčný umí mluvit taky o něčem jinym a nepropadne pocitu, že s tím tramp stampem je výjimečnej nebo že z něj tetování dělá cool drsňáka. Tetování už dnes fakt není zas až takovou známkou punku, je to… prostě tetování. Ale ani debilní kecy lidí posraných ze svého „Carpe diem“ na kotníku nejsou tak votravný jako lidi, kterým se tetování nelíbí / zdá trapný a potřebujou tento názor roztrubovat na každym rohu.

Každej aspoň trochu potetovanej člověk se čas od času nevyhne výslechu. Dokud jsou otázky spíš provozního ražení jako „jak dlouho to trvalo“ nebo „kdo tě tetoval?“, je to úplně v pořádku. U „bolí tetování?“ už to je trochu horší, protože zatímco někdo u toho řve jak na lesy, někoho to příjemně šimrá, takže jsou ty diskuze trochu bezpředmětný, ale nakonec to vlastně taky není nic proti ničemu. Ale pak jsou otázky, na které se většinou ptá někdo, kdo vás vůbec nezná, ale nezadržitelně potřebuje přispět trochou mudrování a morality do mlejna. Mezi zlaté klasiky patří zejména:

1) Má to nějaký hlubší smysl?

Meh. Ne všechno má a musí mít nějakej význam. Někdy ten význam asi není tak hlubokej, ale zato je to dost obvious. Ale pokud to nějaký složitější význam má, tak pochybuju, že se o tom dá bavit s cizíma lidma. Ale určitě existuje spoustu lidí, co mají o svém tetování secvičený tklivý monolog, včetně dat všech životních událostí, které pro tu kotvičku na rameni byly inspirací.

2) Jak to bude vypadat, až budeš stará?

Ježiš no jo, počkej, to mě nenapadlo, že jednou budu stará i s tim tetováním, hahaha, NOT. Napadlo. Jak by to asi mělo vypadat? Normálně – prostě jako tetování na starý kůži. Jestli bude vzhled nějaký kérky můj největší probém v důchodovém věku, bude to důvod k oslavě. Něco mi ale říká, že senioři mají na pořadu dne trochu jiný starosti než fňukání nad tím, že to nevypadá stejně jako v pětadvaceti.

Nevím, čeho chtěj lidé s takovejma dotazama dosáhnout, s tím druhým obvzlášť. Aby se člověk zastyděl, přiznal, že udělal strašnou, osudovou chybu, a děsil se dne, kdy na dveře zaklepe stáří, protože všichni starý lidi jsou překrásný, jen ty s tím tetováním jsou šeredný jak noc? Některé příběhy (o) tetování jsou fajn, ale když se vás na ně nikdo neptal, tak o tom sami začínat nemusíte. A vy ostatní si naopak dolování významu a smyslu kérky z úplně cizích lidí, prosím, taky nechte na koledu.

#816
ŽE NEDOKÁŽU VYHODIT ZBYTEČNÝ VĚCI

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

28. července 2014

Mám rád všelijaký elektronický bazmeky, takže se mi občas stane, že si koupim kravinu, dvakrát ji použiju a pak mě přestane bavit. Mám taky rád pestrobarevný košile a trička s vtipnýma nápisama, takže se mi občas stane, že zahořim láskou ke kusu oblečení, byť mi tak docela nesedí, dvakrát si ho vezmu na sebe a pak mi dojde, že to neni to pravý ořechový. Pečlivě schraňuju některý artefakty z minulosti, přestože vzpomínky na dotyčnou, se kterou jsou spojený, už jsou dávno přemazaný vzpomínkama na dotyčný mnohem důležitější.

Když člověk žije ve velkym bytě, přebytek věcí ho vlastně ani moc netrápí. Co zrovna neni potřeba, dá se nahoru do skříně nebo do komory (#733) a pak si na to pár let nikdo nevzpomene. Jenže teď mě čeká stěhování, během kterýho si člověk vždycky uvědomí, kolik v životě nashromáždil věcí, který nikterak nepotřebuje a zabíraj mu životní prostor jenom proto, že k nim kdysi bůhvíjak přišel a nedokázal se s nima rozloučit. Od třiadvaceti jsem bydlel sedm let na jednom místě, za posledních šest let mě ale čeká stěhování už počtvrtý, takže jsem samozřejmě nasbíral nějaký vyhazovací zkušenosti:  jasně, dokážu se při stěhování zbavit věcí jednoznačně zbytečnejch, vybledlejch účtenek od tři roky starejch bot nebo návodů na myčku nádobí, co zůstala v předpředchozím bytě.

Jenže stejně je mi jasný, že až se budu pakovat do krabic, budu miliónkrát v ruce držet nějakej předmět, prohlížet si ho stejně, jako jsem v posledních šesti letech dělal už třikrát, a váhat, jestli s nim mrštit do připravenýho černýho igelitovýho pytle, nebo ho nábožně uložit do banánový krabice. Svoji první španělku, která se kvůli totálně zkřivenýmu krku dávno nedá naladit. Kámen, na kterej napsala moje jméno jistá éterická ezoterická dotyčná, kterou jsem miloval a nikdy jí to neřekl, protože mi bylo jednadvacet a chybně jsem si myslel, že když je ona o pět let starší, absolutně ji nemůžu zajímat. Nádherný tričko s Ježíšem a nápisem „Thanks God I am VIP“ koupený v nějakym buzna krámu, kam choděj chlapi, co maj maximálně padesát kilo i s postelí, takže na mojí poctivý slovanský postavě vypadá fakt hrozně. No jo, ale co když do něj po patnácti letech konečně zhubnu?

Samozřejmě si nemyslim, že by tyhle věci představovaly nějakej kámen přivázanej k mýmu krku, co mě stahuje k hlubinám. Neznamenaj vlastně nic, protože je jako vždycky nakonec pečlivě roztřídim do igelitovejch tašek, ty nacpu do krabic, krabice odnesu do sklepa a na všechny si vzpomenu až při dalším stěhování. Jen je mi jasný, že kdyby kamarádi, co mi budou při stěhování pomáhat, tušili, kolik nesmyslů, kravin a hloupostí je v těch banánovkách, rozhodně by se tak ochotně nenabízeli s výpomocí.

#817
PLACENÝ ZÁCHODY NA BENZINKÁCH

Autor:

Curvekiller

Datum:

31. července 2014

Čerpací stanice byly na silnicích stvořeny ze dvou důvodů: Zaprvé, aby řidič napustil do svého vehiklu pohonné hmoty. A zadruhé, aby ze svého pajšlu a všelijakých dalších ústrojí jisté přebytečné hmoty vypustil. Zákeřný kapitalista si toho samozřejmě všiml, a tak nechal nejdřív vyšroubovat ceny benzínu, nafty a kdovíčeho ještě tak vysoko, až se začalo ropě říkat černý zlato. No a pak zpoplatnil i vyměšování.

Placený hajzly jsou samozřejmě na pytel už ze svý podstaty. Když se zjevim třeba na Florenci, uprostřed betonový džungle, kde se dá vyčurat leda na hromádku psích bobků, sere mě, že jedinou alternativou jsou záchody, za jejichž užití byste dostali půlku párku v rohlíku. V restauracích a fast foodech je to možná smysluplná cesta, jak se bránit turistům s plným močákem, jindy je to ale při takhle vyšroubovanejch cenách vobyčejná zlodějina.

Mňo a tuplovaný zlo jsou zpoplatněný hajzly na benzinkách – je to děsivej nešvar, kterej se i u nás množí rychleji než rádobyvtipný reklamy s Kohákem. Natankujete si natural, čokoládový tyčinky, bagety i pitivo, ale když si chcete jít ulevit, všimnete si megafronty jak na předvolební gulášek, jen Paroubek a agent Bureš nikde. Zato se tam blyští turniket, kvůli kterýmu musíte mít i v době bezhotovostních styků po ruce pokaždý drobák, jinak vás čeká somrování u obsluhy nebo potupný chcaní za barákem.

Jasně, že v Německu se taky cáluje. A festovně. Ale tam dostanete voucher, za kterej smíte kdekoliv nakoupit proviant, a samozřejmě křišťálově čistý toalety, z jejichž podlahy by i batole mohlo obědvat. V Česku zaplatíte leda za dva pisoáry mimo provoz a jednu důkladně vobeblitou mísu, ke který by se ani Chuck Norris nepřiblížil na pět metrů. Chápu, že Němce nedohoníme co se týče automobilek, fotbalový repre, produkce fekalporna a ani tý záchodový hygieny. Ale aspoň tím, že na rozdíl od nich budem na pumpách dál čurat zadara, bysme je přechytračit mohli.

#818
ŽE (UŽ) NEMÁM (TOLIK) PIHY

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

1. srpna 2014

Nemyslím tím samozřejmě nějaký odporný, přerostlý a potenciálně karcinogenní mateřský znamínka (v některých případech spíš znamení), to tak! Myslím tím, samozřejmě, takový ty sexy malý roztomilý pihy na obličeji, popř. i na ramenou (ideálně v kombinaci s decentním opálením). Ty pihy, který jsem jako dítě měla celoročně – a který jsem tehdy tolik nenáviděla, achjo.

Protože pihy v dětství zas takový terno nejsou. Sice mi snad každej dospělák říkal, že pihy jsou ze všeho nejlepší, ale těžko tomu uvěřit, když furt někde slyšíte, jestli jste se náhodou neopalovali přes cedník, a nepihovaný dementi ze školky se vám kvůli nim nonstop smějou.

Strávila jsem hodiny před zrcadlem, představovala si, že nemám pihy a že je můj život najednou skvělý. Strašně jsem chtěla bejt jako Pipi, dlouhá punčocha, která byla cool, bohatá, s vlastním barákem a opicí, ale hlavně byla ráda, že má pihy! Zatímco já bych si pro krém proti pihám tehdy snad i začala uklízet pokojíček, ona ho v tý lékarně hrdě odmítla! A nikdo se jí kvůli pihám neposmíval…

Times They Are A-Changin’ a z „hnusnejch pih“ se najednou stalo něco nesmírně žádoucího, zajímavého a pěkného a nikdo už se mi kvůli nim nesmál, naopak! Holky mi záviděly, kluci chválili, ale to už bylo pozdě… Po letech intenzivního modlení mi celoroční pihy skutečně zmizely, zůstaly jen ty sezónní. Tak třeba Š. se náramně divil, když jsem mu po půl roce chození řekla, že jsem vlastně pihovatá, a nejspíš to uznal jen proto, aby měl klid. Bůh zřejmě skutečně trestá splněným přáním.

Strávila jsem teď několik dní na slunci, riskovala úžeh, úpal, ošklivé spálení a nevzhledné skrny od potu, ale vyplatilo se. Nějaké pihy se mi na obličeji přeci jen nakonec objevily. Ještě tam jsou. Ještě furt to umím!!! A když se budu teď zase několik let modlit, třeba mi tam vydržej i přes zimu. Prosím.

#819
LIDI, CO SI CHTĚJ PLÁCAT

Autor:

Curvekiller

Datum:

7. srpna 2014

Máloco ve mně tak spolehlivě spustí dávivej reflex jako výzva „Pojď si plácnout“. Když se se mnou někdo chce žoviálně otlapkávat a huláká na mě, „ať si s nim dám pět“, věnoval bych mu tak leda pěst.

Samozřejmě že v tom má svůj podíl fakt, že mám rád svůj intimní prostor a jsem jakoby hygienicky cimprlich. Tak jako nerad piju ze stejný flašky po jinejch lidech, abych nemusel srkat jejich potapěče, tak jako jsem se musel vždycky utřít, osprchovat a odvšivit poté, co mě na rodinným srazu oslintaly všelijaký tetky, tak nevyhledávám bezdůvodný doteky s jinejma lidma. Jasně že s hezkou holkou bych si plácl raději než se somrákem, co má na všech končetinách svědivou vyrážku – ale plácnout si většinou chce ten somrák, že jo.

Teda pro mě za mě, ať si každej plácá, co je mu libo. Ať si lidi dávaj pěstičky i ramínka, klidně ať si hladěj plešky a lechtaj bradavky, ale ať mě do prdele nenutěj to dělat s nima! Protože to je přesně to, co mě na plácání děsivě sere! Typan zvedne hnátu, protože nastala tak čupr situace, že je její čuprovitost naprosto nezbytný stvrdit znělým plácnutím, no a čeká, že se nadšeně přidám. Čímž mě jako ortodoxního antihajfájvistu vystavuje do nepříjemný situace, kdy si buď neplácnu a budu před všema za arogantního čuráka z Prahy, anebo si pokorně plácnu a sám sebe zaškatulkuju jako pokryteckýho šulína z Brna. A fakt nevim, co je horší.

Myslel jsem si, že tuhle aktivitu dostatečně zprofanoval Barney z How I Met Your Mother, ale leda prdlačky. Tihle plácalisti se pořád zjevujou v novým a novým podání, přichazej nepozvaní a mizej bez poznání, že je jejich činnost projevem narcistního sebepotvrzujícího buranství (aspoň to říkaj příručky psychologie). Je zajímavý, že když to naši západní sousedi onehdy naplno roztočili, zapamatovali jsme si, že není dobrý dávat dětem jméno Adolf, česat si patku napravo a zastřihávat si pod frňákem malej knírek. Že ale není dobrý zvedat nahoru ruku s touhou, aby ji ostatní povinně zvedli jakbysmet, na to se nějako zapomnělo.

#820
TOI TOIKY

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

11. srpna 2014

Léto ještě nekončí, a je proto docela možné, že se chystáte někam na fesťák, k vodě nebo aspoň na pivo na náplavku a že se, stejně jako já, už teď nemůžete dočkat dalšího pobytu na pročůrané mobilní toaletě. Člověk nemusí bejt zrovna vysazenej na hygienu, aby měl z návštěvy toi toiky osypky (a kdo ví, co všechno se tam vlastně dá reálně chytit). A jasně že v místech typu náplavka, kde není žádný čůrací les/křoví, je senza mít vůbec nějakou možnost si odskočit, ale to ještě neznamená, že by ta možnost byla bůhví jaký terno.

Přeskočme všechny výhody a pozitiva, které nám existence toi toiek přináší, od toho tu nejsme, a pojďme rovnou k jádru hejta. Sere mě, že většina toiek jsou mateřskou firmou zapomenuté případy. Nelidský smrad, který se z nich už několik let line, se nedá vydržet jinak než se zadrženým dechem a dýcháním přes mikinu, kterou si nějak dokážete umístit před pusu, ale i když se vám ten odér podaří minimalizovat, stejně víte, že v tom smradu prostě stojíte. Pfuaoj!

Pokud sebou nemáte kapesníčky, máte smůlu. Toaletní papír tam naleznete asi v jednom případu ze sta, ale ten pocit, když se to povede… takhle nějak se asi cítěj lidi, co vyhrajou Šťastných 10. Další zradou jsou pak toiky, kterým moc nefunguje zajištění dveří (#121). Přes četná ujištění, že jsem to pořádně zaklapla, mě minule z balancování nad černou dírou (na toice se NIKDY nesedí) vyrušili tři chlapi, protože za ten směšný mechanismus stačí jen trochu víc zabrat, aby se z toho stal den otevřených dveří. Na druhou stranu si furt ještě dobře pamatuju tu převrácenou toi toiku kdysi na Rock For People. To, že bych se v něčem takovém ocitla, mě dodnes budí ze spaní – oproti tomu je čůrání před publikem úplná pohodinda.

#821
KDYŽ NA NEKUŘÁCKYM KONCERTĚ NEPOUŠTĚJ NA CIGÁRO

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

12. srpna 2014

Sice chci jednou svýho druhýho syna pojmenovat Ferdinand, přesto mě ale těžko někdo nařkne z pravdoláskařství. I proto jsem přistupoval k návštěvě multifunkčního prostoru Forum Karlín s kapacitou 3 000 míst, určeného pro pořádání kulturních, společenských a odborných akcí všeho druhu, financovaného panem Bakalou, s lehkou nedůvěrou. A právem: kuřárna v objektu chybí a ven na cigáro ochranka nepouštěla. „Dyť se snad Bakala do piči kámošil s Havlem,“ nechápavě jsem civěl na tu absurditu. „Asi až v době, kdy měl Václav tu rakovinu,“ odtušil kamarád, co na tom byl stejně jako já.

Jasně, Čech si poradí. Nejdřív se začalo kouřit na hajzlech (ukrajinské uklízečky trpělivě rozprašovaly vonné spreje, kdepak, když člověk kouří, dělnictvo stojí za ním) a po nástupu hlavní kapely už se vesele bánilo v sále. Ale stejně: kdo tohle může vymyslet? Já vim: z kouření šednou vlasy, padaj zuby a měkne péro, ale pustit lidi na cévu je přece akt všeobecnýho humanismu!

Pamatuju ten koncert Coldplay, kde jsem se ocitl náhodou: když byla pátá písnička stejná jako čtyři předtím, sebrali jsme se a našli kuřárnu, kde v pravidelnejch rozestupech stáli u popelníků nasraný osamocený japíci, co měli ještě odpoledne pocit, že když vezmou tu holku z marketingu na tenhle koncert (protože řikala, že „Chris Martin je úžasnej“), tak večer zasunou, ale teď už jim bylo jasný, že se z tý unylosti spíš vožerou do hoven. Tam se ta ohromná spousta nasraný emoce alespoň částečně vytratila v proužcích šedivýho dýmu.

Ale představte si pár tisíc lidí na koncertě QOTSA, z nichž minimálně několik stovek kouří a nesměj si zapálit. Tam vám bylo včera v jednu chvíli takový nasranosti, že vylézt místo fenomenálního Joshe Homma na pódium nějakej schopnej leninek, tak se ještě tu noc střílí z botelu Admirál směrem na Hradčana.

#822
ŽENSKEJ FOTBAL

Autor:

Curvekiller

Datum:

14. srpna 2014

Nejsem sportovní šovinista jako tadyhle Attila (#438). Vím, že ženský tělo bylo taky uzpůsobeno pohybu a mnohdy se mu vede líp než tomu mužskýmu – třeba v plážovým volejbalu nemaj ženský konkurenci, i když svůj podíl na tom asi maj ty sexy plavečky. Je fajnový sledovat dívčiny při sportovním aerobicu, vlastně i tenisu nebo atletice. A nelze zpochybnit, že je všemohoucí předurčil k tomu, aby oproti chlapům působily přesvědčivěji i u krasobruslení, baletu, věšení prádla i u análního sexu.

Na fotbalový hřiště se ale fakt srát neměly. Nejpopulárnější hra světa při svý nezpochybnitelný demokratický povaze samozřejmě předjímá, že se do ní budou cpát i ženský, ale je to sakramentskej omyl – asi jako kdyby se chlapi začali pokoušet o kojení. Každýmu jen to, co mu náleží. A kopačky na dámskejch nožkách opravdu nejsou ten případ. Protože i sebelepší ženskej tým vypadá ve světě, kde všichni mužský čutaj do meruny, jen jako sbor zmatenejch šášulů, co by dostal klepec i od podprůměrnýho zevltýmu I. B třídy.

Za svůj život jsem spatřil ženský v různejch ohozech a overalech: Viděl jsem je šůrovat hajzly se síťkou ve vlasech a s plesnivým hadrem v ruce, uzřel jsem je v gumovejch rukavicích odebírat prasečí sperma, dokonce jsem i některý potkal v rejoickách (#29) a batikovanejch tričkách, což bylo teda peklo srovnatelný s libovolnou talk show Aleše Cibulky – ale i tak si myslim, že nic asexuálnějšího než baba navlečená do fotbalových dresu, trenýrek a štulpen prostě neexistuje. To už fakt radši zabalit do pytle od brambor.

To nejpodstatnější je ale strohej fakt, že úroveň ženskýho fotbalu je natolik marná a tak očividně stojí za hovno, že by na něj vydržel čubrnět jen příbuznej některý z hráček anebo ňákej zoufalec, co viděl stvoření s prsama a dlouhejma vlasama naposledy před deseti lety a navíc jen v televizi. Tu marnou snůšku neumělejch pohybů, který občas proloží hekání, výkřik nebo bolestivej vzlyk, když si musej tyhle úžasný plejerky zpracovat mičudu na kozách, co do trapnosti nedorovnaj snad ani mužský akvabely.

#823
KDYŽ NĚKOMU NA KALBĚ NĚCO UKRADNOU

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

18. srpna 2014

Když se někdo opije tak, že je nutný zavolat sanitku, je to voser. Když jste na tahu zrovna v tom nejlepším, ale ve vaší putyce už zavíraj a široko daleko není žádnej nonstopáč, je to tragédie. Pokud jste svědky hospodské rvačky, která má, co do malebnosti, té od Josefa Lady safra daleko, je to nepříjemné. Ale snad nic z toho nevotráví celou kalbu tak jako ukradený mobil (peněženka, kabelka…).

Stalo se mi to zaplaťpámbů zatím jen dvakrát, zato vždy s celou kabelkou. Jednou na pomaturitním mejdanu (doklady se později našly, chyběla jen kartička do DMka, LOL, i zloděj chce být někde člověkem), ale mnohem víc než mobil mě ve výsledku nasrala ztráta oblíbené šály, oblíbené rtěnky a hromady hovadin z peněženky, který jsou smrdutý čórce na nic, ale vám už je nikdy nikdo nenahradí. Podruhý jsem se jen na chvíli otočila k fotbálku, když mi zmizela nová kožená kabelka. Doklady mi dali nový a peníze jsem pak zase někde vydělala, ale takhle hezkou kabelku už jsem nikde nesehnala.

Vůbec nejdebilnější je ovšem ten awkward (eufemismus) moment, když se zjistí, že mobil je fuč. Proud zábavy a trávení času s přáteli je přerušen hysterickým prohledáváním všech kapes, kabelek a zákoutí, zběsilým prozváněním (proč jsou všechny ztracený mobily VŽDYCKY na potichu?) a zpravidla trapným podezíráním všech okolo sedících lidí. Okradený je vzteky bez sebe, ale nechce kazit náladu, takže se často přemůže, nic nerozbije, nejde hned domů ani se nerozbrečí a dělá, že nic. Ale ono je to jedno, protože zbytek stolu se těžko bude dobře bavit, když se ve vzduchu vnáší odér ukradenosti, a dělat, že se nic nestalo, je… trochu nepatřičné.

Takhle debilsky pokaženej večer se sice vyčíslit nedá, ale v žádnym případě to nebude odpovídat pár stovkám, který plesnivej loupežník dostane za starší mobil v zastavárně.

#824
KLIMATIZACE

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

19. srpna 2014

Jsem poměrně smířenej se stavem světa. Už jsem si zvyknul, že žiju, kde žiju: sice mi furt přijde divný, že se našemu klimatickýmu pásu říká mírnej, když je tady půl roku hnusná kosa, čtvrt roku jakž takž a čtvrt roku vedro jako v prdeli, ale akceptoval jsem to stejně, jako že se Severní Koreji říká lidově demokratická republika.

Někdo si možná libuje v zimě, já teda ze všech výše vyjmenovanejch variant přes všechny nevýhody beru tu poslední. Jasně, člověk se potí, vozy tramvají smrděj jak výběhy v zoo, nosorožci v devítce, žirafy ve dvanáctce, nejhorší je samozřejmě dvaadváca, gorily mixlý s ondatřím pižmem, ale zas má člověk jistotu, že když bude čirou náhodou potřebovat přespat v parku pod keříkem, nebudou ho ráno odlamovat od země pohřebáci. Horko má prostě hlavně pozitiva.

Jako neříkám, že považuju za škodlivý se v létě mírně ochladit. Ale proboha nějak s rozmyslem, ne? Mám pocit, že naprostý většině lidí s přístupem k ovládání klimatizace tak trochu hrábne a dostanou se do módu „mám klimu, tak chladim“. Proboha, proč si někdo, když je venku pětatřicet, nastaví klimatizaci v autě na sedmnáct stupňů?!? „Neboj, tahle je vícezónová,“ dí řidič, když se na místě spolujezdce klepu, až drnčí sklo. Jenže ať si svoji zónu nastavím, jak chci, stejně mám kvůli neustále zleva prostupující klendře pocit, že mám panenky pokrytý lehkou námrazou.

Ještě větším utrpením je pak pro mě návštěva veškerejch letišť. Vyletněnej do slamáku a havajský košile vejdu do sklobetonový haly a najednou mě ofoukne chladnej severák; jako jasně, při pozorování tílek a triček dam a slečen pak člověk snadněji odhadne, která má a která nemá podprsenku, ale když mi po celym těle mravenčí husí kůže a stojí mi všechny chlupy na rukou, je ten estetickej požitek mírně zakalenej. Nemluvě o tom, že američtí vědci bezpochyby už dávno zjistili, že klimatizace je semeniště a líhniště všelijakejch breberek, fujek a jinejch potvor, takže návštěva takovýho letiště většinou logicky vyústí v nachlazení a devětatřicítky horečky. A to si teda nemůžu pomoct, zlatej úpal.

#825
ROZVIKLANEJ STŮL

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

22. srpna 2014

Život v prvním světě je cesta lemovaná utrpením, permanentním facepalmem, lidma, co se polejvaj studenou vodou, netekoucí teplou vodou, manželama, co vám nenechaj ani kousek tý dobrý čokolády, skrytejma poplatkama naprosto všude anebo třeba právě těma rozviklanejma stolama. Je to maličkost, samozřejmě. Drobná nepříjemnost, kterou není tak těžký odstranit – i tak je to ale pro spoustu podniků nad jejich síly.

Rozviklanej stůl je letos asi hodně trendy, jen za poslední tejden jsem podkládala třikrát. To jsem si třeba takhle v tiché kavárně rozečetla napínavou knížku a pak si chtěla položit ruce na stolek, aby to měly blíž ke kafi. A málem jsem dostala zkurvenej infarkt, protože v tu ránu se všechny moje mobily, kávy, sešity, tužky a knížky pohnuly směrem k mýmu klínu. Rychle jsem ty ruce zase sundala a zabránila tak strašlivému neštěstí, ale ten šok byl tak masivní, že mi bylo, jak kdybych na sebe ten horkej nápoj fakt převrhla.

Byl to samozřejmě jeden z těch kavárenskejch kulatejch stolů, co má jenom jednu nohu, ale ani tu jednu jedinou nedokáže udržet ve funkčním stadiu dýl než půl roku. Docela trapas, když některý čtyřnohý stoly se kolikrát nezaviklaj za celej život ani jednou… Nikdy taky nevím, jestli si kleknout na zem a snažit se to nějak vypodložit sama a riskovat, že si ušpiním šaty a že celej lokál uvidí víc, než by mi bylo milé, anebo bejt za slepici, co si neumí ani podložit stůl, nechat si zavolat obsluhu a stát nad nima se založenýma rukama jak debil. Často tak radši nedělám nic.

Jak už jsem říkala – je to relativně drobnost (i když z toho leknutí by jeden snadno začal koktat), ale právě proto by snad nemusel bejt takovej problém ty notoricky vachrlatý stolky podložit tak nějak… ještě předtím, než přijdou do podniku hosti, ne?

#826
„TY JSI NĚJAK ZHUBNUL“

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

25. srpna 2014

Vlivem sedavýho zaměstnání, kdy zejména po večerch prázdná stránka v textovym editoru svádí tu k otevření čipsů, jindy ke zpucování Milky Oreo (ta je myslím definitivním důkazem, že Kraft Foods vlastní Ďábel), tu pikantní sýrové pomazánky s česnekem, se mi podařilo na začátku tohoto roku přehabilitovat z docenta na přescenta, což už mi přišlo cufíl. Když mi navíc jeden z kamarádů při cestě do Indonésie začal velmi případně říkat „prsatý muž“, dospěl jsem k rozhodnutí, že bych s tím měl vážně něco dělat. Události po návratu do Prahy sice samotnou akci odložily o necelý měsíc, přesto se mi podařilo výraznou změnou životosprávy a stravovacích návyků zhubnout natolik, že mě na autorskym čtení Marka Šindelky nepoznal ani náš vydavatel.

Většina lidí, který potkám, cítí potřebu můj vzhled nějak okomentovat. Oceňuju zejména věty typu „tobě to sluší“, „vypadáš dobře“ nebo „vypadáš ještě o trochu líp než obvykle“. Bohužel většina lidí se zmůže jen na obligátní „ty jsi nějak zhubnul“. Jako jo, v první chvíli je to vlastně pozitivní. Ale nezapomínejte, že jsem přecitlivělej jedinec, kterej se živí tim, že se patlá ve slovech, hledá v nich významy, smysly a myšlenky, kontexty a subtexty, takže nakonec moje mysl rozšrotuje tu pozitivní větu v hromádku nejistoty.

Tak jednak mám problém s tim slovesem „zhubnout“. Jasně, na škále tlustej-hubenej se pohybuju směrem k pravý straně, ale furt jsem daleko vlevo před půlící čárou. Když řeknete Hulkovi v posledním stádiu leukémie, že nějak zhubnul, asi to neni úplně vhodný, ale situaci to docela vystihuje. Když to řeknete Attilovi, jehož BMI se změnilo z „tlustej jako prase“ na „zas tolik si nefandi, furt máš pořádnýho milana“, zní to prostě nějak nepřesně. Zbytečně eufemisticky. „Ty jsi nějak míň tlustej,“ sice neni tak laskavý, ale k pravdě to má podle mě mnohem blíž.

Co je horší, že padesát procent lidí dodá: „No jo, ty máš teď ty stresy.“ To si jako fakt někdo myslí, že jsem přišel už o jeden a půl brady tim, že se někde soužim v koutku? Ty vole, druhej rotoped zprava v naší posilovně už je celej skropenej mym potem, při běhání mi pokousal kotníky už každej letenskej jezevčík, o bělomoučnej výrobek jsem hubu neotřel už dva a půl měsíce a – co je nejhorší – když vidim Milku Oreo, začnu usedavě plakat, což je dost na hovno, protože v naší letenský Bille je teď to malý tyčinkový provedení namrdaný u každý kasy. Jestli si fakt někdo myslí, že recept na zformování postavy se jmenuje trápeníčko, ať si na tom založí nějakou úspěšnou dietu (navrhuju název Slzičková) a vydělá jak Jane Fonda na aerobiku, nebo ať nemele nesmysly.

P.S.
Oukej. Stejně nikdo nemá na Curvekillera. „Ty jsi zhubnul?“ napsal mi, když jsem mu poslal tenhle hejt ku kontrole. Zabít, fakt.

#827
MUSET V NOCI CHODIT NA ZÁCHOD

Autor:

Curvekiller

Datum:

26. srpna 2014

Samozřejmě si uvědomuju, že se nám to tu mění v katalog největších toaletních renonců, potažmo ve chcací bibli. Možná jsme tenhle blog mohli pojmenovat „1000 věcí, co mě serou na sraní“. Záchodový témata jsou ale tak nějak vděčný, a přestože jsme pokryli ty nejpalčivější z nich, furt vybublávaj nový a nový, takže chca nechca nás ještě do tý tisícovky minimálně půltucet čeká.

Většina z nich je univerzální, tohle se ale váže na tělesnou indispozici zvanou nízkokapacitní močák. Mám ho. A fakt nestačí. Jedno pivko pro mě znamená zhruba čtyři třetiny cesty na záchod, takže když se člověk spustí a nalije do sebe půlku sudu a pro sichr to kvůli eliminaci kocoviny proloží nealkem, musí courat celou noc. A to je vždycky peklíčko.

Zvlášť když třeba spí ve stanu a klepe kosu, páč si s sebou vzal jen oldschoolovej spacák do plus dvaceti stupňů – pak musí pětkrát za noc rozepnout spacák, přelízt přes chrápajícího souseda, rozepnout stan, naskočit do botek, aby se teplý fusky nenamočily, rozepnout poklopec a vypustit páru. Pak zase všechno zapnout, pozhasínat, omluvit se sousedovi za bugr a přerušený snění… a takhle zas a znova pětkrát za noc, a to pochopitelně jen v tom milým případě, že to tělo nechce proložit šavlí nebo naopak vyžíráním ešusu s fazolema.

Jenže ani doma neusnu bez sklinky s vodou na stolku, takže i tam se musim pokaždý nechat vytrhnout ze snění o megakoncertu Olgy Lounový a přes vocas kočky a slalom mezi futrama se dobelhat až na hajzl a tam se v limbu zkoušet trefit do mísy. Jednou se to dá přežít, ale když se to stane čtyřikrát za noc, je to prostě k posrání – páč přerušovanej spánek je minimálně o dva levely nepříjemnější než přerušovaná soulož.

#828
ICE BUCKET CHALLENGE

Autor:

Achjo Bitch

Datum:

29. srpna 2014

Nechtěla jsem psát hejt na Ice Bucket Challenge. Doufala jsem, že to vůbec nebude nutný a že to zmizí dřív, než mě to začne doopravdy srát. Nechtěla jsem na to psát hejt, protože původní myšlenka je samozřejmě nehejtuhodná, ale současná podoba je bohužel spíš k poblití než bohulibá a vůbec, ale VŮBEC to nikam nemizí, ba právě naopak.

Dokud se vodou polejvaly (a prachama příspívaly) americké celebrity, tak to šlo. Ruku na srdce – kdo z nás před tímhle humbukem věděl o amyotrofické laterální skleróze? Některé challenge byly dokonce vtipné, poselství důležité a narozdíl od předchozí, stokrát debilnější, pivní výzvy (půllitr na ex, jinak kupuješ basu piv) to nebylo zcela bezúčelné. Přišlo mi to moc uhozený na to, aby se to uchytilo, ale správná celebrita pro charitu, která ji tím správným způsobem zviditelní, i přes plot skočí.

Bylo jen otázkou času, kdy se to dostane mezi plebs. Pokud se má povědomí o ALS šířit skrze video tlustý holky v mokrym tričku u mámy na zahradě, je to docela bizarní, ale nedá se proti tomu nic moc namítnout. Pak došlo k úplnému vytržení z kontextu a začalo se polejvat jen tak. Random teenageři a jiný no name dementi + jejich wannabe roztomile ztřeštěný výzvy jsou sice mega otravný, ale smrtelnou ránu tomu imho zasadil až český showbusiness, jehož se oblévání ledem stalo stejně samozřejmou součástí jako třeba reportáže z plastické operace prsou.

Média bez mrknutí informují o tom, kdo se už polil a kdo je nominován, a nikomu to nepřijde divný. S výrazem „teď zachraňuji svět a vy se na to budete dívat“ si Míša Nosková (patrně nejzoufalejší člověk v ČR) odbyde svoji výzvu v nějakym mrazáku, aby to bylo aspoň trochu zajímavý. Michal David to naopak dá u sebe doma, abychom, krom jeho dobráckého srdce, viděli, že je to taky zahrádkář a člověk zrovna jako já nebo ty. Kýbl vody na sebe naprosto bez uzardění a bez zjevného důvodu lejou i tragédi z Vyvolených, kteří se tak zřejmě snaží přivolat ztracenou přízeň dělníků bulváru…

Lidi typu Dominika Mesarošová patrně netuší, co kdysi stálo za vznikem Ice Bucket Challenge. Zřejmě to berou jako něco, co se musí splnit, aby byl člověk podobně cool jako Lady Gaga. A u čeho budou vypadat buď hodně sexy, nebo naopak jako lidi pro každou srandu, co se nebojej se úúúplně zmáčet před celym národem.

Jenže JÁ to vím. A opravdu mi jde na podstatu, že se tyhle český nuly zviditelňujou na pozadí vážně nemocných lidí. Českým so called celebritám se z toho totiž nakonec fakt podařilo udělat tu pivní výzvu. Gratuluju!

#829
KYTAROVÝ SÓLA

Autor:

Attila, Bič Boží

Datum:

1. září 2014

Samozřejmě mě neserou veškerý kytarový sóla. Druhou půlku písničky At Least That’s What You Said od Wilco považuju za dotyk všehomíra, za důkaz Boha, prostě za jednu z nejkrásnějších věcí na světě a přiznávám i jistý nepopiratelný estetický kvality okamžiku, kdy se Slash opře do svýho lespaula v November Rain. Když to dělá mistr svýho oboru, je to blaho, o tom žádná; spousta muzikantů má ale pocit, že kytarový sólo je vlastně základ veškerenstva, naprosto nedílná součást každý písničky, zlatej hřeb, bez kterýho to prostě neni vono.

Samozřejmě je nutný vyjasnit určitou terminologickou nejasnost, co je přesně sólo a jak se přesně pozná od vyhrávky či riffu. Nebudeme si nic nalhávat: existují hudební styly, v nichž se kytary dodnes dělí na sólici a doprovodku. Poctivě upocené sedmdesátkové hard-rocky a heavy-metaly, známe je i z našich luhů a hájů. Od prvního taktu je zřejmé, která kytara je která, ten se sólicí zatím jen občas zlehka hrábne do strun, ale už se to blíží, pomalu končí refrén, kytarista přivře oči, potáhne z upocenýho žvára v levym koutku a začne rejdit prsty po hmatníku, nejdřív pomalu, ale pak pořád rychleji, ten na tu kytaru nehraje, ty vole, ten se s ní mazlí. No, tak tohle je právě to peklo.

Standardní sólovej kytarista má prostě bohužel standardní sadu vlastností. To neni nic mimořádnýho, nějaký ty stereotypy se týkají vlastně všech postů v kapele; ovšem fakt, že basáci bejvaj v reálnym životě ultradivný, nijak zásadně neovlivňuje kvalitu produkce. Standardní sólovej kytarista si ale myslí, že na kytaru hraje líp, než na ní ve skutečnosti hraje. Standardní sólovej kytarista poslouchá především sám sebe, a co je nejhorší, myslí si, že delší sólo znamená lepší sólo. Tahle trojice chybnejch úvah pak vede k tomu, že kdyby 99 % kytarovejch sól nikdy nebylo zahráno, znamenalo by to takovej příval dobra, že by to minimálně vyléčilo ebolu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 1000 věcí, co mě serou 5.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.