Matce, která mne naučila neustále klást otázky.

Vydáno ve spolupráci s Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company.

The Nazis Next Door

Copyright © Eric Lichtblau, 2014

Translation © Lumír Mikulka, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

Mapa vytvořena Chrisem Robinsonem.

ISBN epub 978-80-7462-881-8

ISBN mobi 978-80-7462-902-0

„Špatnosti, jež se snažíme odsoudit a potrestat, byly natolik promyšlené, tak zlovolné a tak zničující, že civilizace nemůže tolerovat, aby byly ignorovány, neboť jejich opakování by nepřežila.“

– Robert H. Jackson, žalobce v norimberském procesu (1945)

„Na všechno se zapomnělo. Je to pryč.“

– Jakob Reimer, bývalý nacistický důstojník SS, žijící u New Yorku (1968)

PROLOG

Jméno z minulosti

12. června 1974

Langley, Virginie

Toho starého muže podle všeho ovládla panika. Za normálních okolností působil vždy tak suverénně prohnaně, ale nyní, když vyprávěl o podivných událostech z několika posledních týdnů, zněla v jeho chraptivém hlasu po mnoha vykouřených marlborkách panika. Má potíže, sděloval Tom Soobzokov svému dávnému příteli Johnu Grunzovi, který jej poslouchal na opačném konci telefonní linky. O co přesně šlo, nebylo jasné. Soobzokovova slova pronášená se silným slovanským přízvukem vylétala z úst tak zuřivě, že Grunz jen sotva dokázal sledovat jeho zmatené vyprávění.

Mluvil cosi o bláznivých uprchlících ze staré vlasti, kteří sem přišli, aby jej zničili. A také o jakýchsi urážlivých článcích v novinách. A taky o tvrdohlavé člence Kongresu, která se do toho všeho nějak zapojila. Slyšel Grunz opravdu dobře, co jeho starý přítel Tom povídá? Říkal právě teď cosi o nějakých nacistických válečných zločinech?

Jen klid, zpomal trochu, uklidňoval ho Grunz. Ať už se děje cokoli, my si s tím dokážeme poradit. Žádné ujišťování ale nedokázalo Soobzokova uklidnit.

Ty to nechápeš. Můj život je v nebezpečí.

Typický Soobzokov. Vypadalo to, že se vždy a nevyhnutelně musí tvářit, jako by byl součástí nějakého dramatu, jako by kolem něj vždy musela být jakási síť intrik. Byl, jak se o tom hovořilo v jeho tajném psychologickém portrétu pořízeném o mnoho let dříve, odvážný a impulzivní muž. „Vůdce, který dokáže uskutečnit své záměry,“ ale zároveň se sklonem k prchlivosti a intrikám. „Obratný manipulátor.“ Nadměrné ego představovalo základní znak jeho osobnosti po celou tu dobu, co jej Grunz znal. Začal ale jeho dávný přítel, který na druhém konci linky stále blábolil cosi o nacistech a vládním šetření, rovněž podléhat klamným představám?

Tito dva muži, jejichž osudy se kdysi velice těsně propletly, již v posledních letech nebyli v kontaktu. Pak ale dostal Grunz záhadný vzkaz, jenž mu předal prostředník. Hledá jej kdosi jménem Soobzokov. A chce s ním mluvit co možná nejdříve. Znělo to naléhavě.

Tom Soobzokov? Hledá jej? Bylo to už mnoho let – patnáct, možná dvacet –, kdy spolu hovořili naposledy. Co mohl chtít po všech těch letech?

Soobzokov, jemuž se nedal upřít důvtip, se obrátil na přítele v Kongresu, aby získal Grunzovo číslo, které nebylo v telefonním seznamu, a nechal mu vzkaz. Udělat něco takového nebylo tak snadné, jak by se mohlo zdát, neboť Grunz se dokázal postarat o to, aby ho hned tak nenašli. Byl koneckonců agentem CIA.

Soobzokov o práci špiona také něco málo věděl. Právě díky ní se s Grunzem kdysi seznámil. Sám Soobzokov kdysi pracoval pro CIA jako špion – nijak zvlášť dobrý, ale přesto všechno agent. Grunz byl před dvaceti lety jeho řídícím agentem na Středním východě, kde v bláznivé době studené války padesátých let dvacátého století sháněli zpravodajské informace o Sovětech. Soobzokovovým hlavním úkolem bylo verbovat emigranty ze Sovětského svazu a zapřisáhlé antikomunisty. Lidi, jako byl on sám, kteří by byli ochotni pracovat pro Spojené státy coby agenti proti své bývalé vlasti. A neustále měl na dosah ruky nějakého nového skvělého agenta ruského původu. Anebo to aspoň tvrdil. Bylo to právě na Středním východě, kde Soobzokov získal své krycí jméno, které v CIA používal. Nostril (Nozdra). Nijak lichotivý odkaz na výrazný nos připomínající skobu. Pokud mu tahle přezdívka vadila, nedal to nikdy najevo. Svět plný intrik patřících k práci tajných agentů miloval. Kromě toho se rád a s naprostou lehkomyslností pochlubil tím, co dělá, svým kamarádům a známým, což není v případě špiona právě dobrá vlastnost. Grunz byl jako jeho řídící agent čas od času nucen dávat do pořádku zmatky, které Nostril díky své indiskrétnosti na vzdálených místech natropil.

A teď, po mnoha letech, se zoufalý Soobzokov obrátil na kteréhosi kongresmana s tím, že hledá Grunze. Ne, nedávejte mu moje telefonní číslo, odmítl nabídku kongresmanovy kanceláře. Já ho budu kontaktovat sám.

Ať už se dělo cokoli, Grunzovi došlo, že to nebude nic dobrého.

Zvedl telefon a vyťukal předvolbu 201: severní část New Jersey, kde se Soobzokov, pokud si Grunz dobře pamatoval, usadil po druhé světové válce, kdy přišel jako imigrant z Evropy společně se záplavou dalších utečenců postižených válkou.

Navzdory tomu, že o sobě tak dlouho neslyšeli, nebyl čas na žerty. Soobzokov potřeboval pomoc. A jak řekl Grunzovi, potřeboval ji hned. Jeho život – americký život, který si tak pilně budoval pro sebe, svou ženu a svých pět dětí v chudém městě Paterson v New Jersey – se kolem něj hroutil. V záplavě vět o divokých událostech dokázal Grunz konečně pochopit dostatek podrobností, aby si uvědomil, že panika jeho dávného kolegy je na místě.

Možná se nestal objetí přeludů. Opravdu po něm jdou.

Všechno to začalo jako šeptanda. Tvrdil, že už celá léta o něm šířila zlomyslné řeči skupina imigrantů, kteří podobně jako on uprchli z drsné pohraniční oblasti Sovětského svazu táhnoucí se napříč severním Kavkazem mezi Černým a Kaspickým mořem. Skoro ta slova plival. Ti dotyční mu očividně záviděli. Záviděli mu politické kontakty, které si dokázal najít mezi lidmi z Demokratické strany. Záviděli mu příjemnou práci ve státních službách. Záviděli mu pověst, kterou si vysloužil v imigrantské komunitě jako vůdce a člověk schopný řešit problémy. Když vstoupil do místnosti, lidé na znamení úcty vstávali. Měl formát, měl vliv a jeho rivalové v New Jersey mu očividně záviděli.

Ale nyní už jejich závist nabrala skutečně ohavnou podobu. Ty strašné věci, které o něm začali šířit. Tvrdili, že tehdy ve staré vlasti se stal v roce 1942, po Hitlerově invazi do Sovětského svazu, ve své vesnici přisluhovačem Němců. Že se obrátil proti svým vlastním lidem. Že nosil hanebnou uniformu Zbraní SS. A že velel popravčím četám, které střílely Židy a komunisty.

Ti lidé o něm, stručně řečeno, tvrdili, že byl nacista.

Soobzokov jako hubený čahoun s hustým knírkem, zarudlou pletí a pohlednou tváří, která se dala spojit s různým etnickým původem, vystřídal od války mnoho různých jmen. To skutečné znělo Tscherin Soobzokov neboli Tom, jak mu říkali místní politikové, s nimiž se spřátelil. Na některých jeho dokladech bylo uvedeno Sergei Zarevic nebo též Kerim Lafsoka. Byl zde i světácky znějící pseudonym „Kenneth Deesnew“, který používal při zahraničních cestách v roli špiona. A samozřejmě Nostril, což bylo jeho krycí jméno v materiálech CIA.

Lidé pocházející z jeho vlasti, kteří proti němu vznášeli obvinění, ho ale znali ještě pod jiným jménem. Někteří z nich mu říkali: Führer severního Kavkazu.

Starý muž tvrdil, že se jedná o pomluvu nejhrubšího zrna. Nejdříve se ji snažil vyvrátit jako zlomyslnou fámu vypuštěnou někým z imigrantské komunity. Nerozšířili snad komunisté od konce války spousty podobných pomluv o desítkách dalších spořádaných Američanů, stejných jako on? O dobrých a vážených lidech, jako byl on sám. Byli to spořádaní občané, kteří také sloužili své nové vlasti, ale přesto byli obviněni z toho, že jsou nacisté. Raketoví inženýři v Alabamě. Lékaři v San Antoniu. Jeden úspěšný obchodník v severní Kalifornii. Trenér olympioniků v San Diegu. Architekt ve Filadelfii. A dokonce i jeden známý biskup v Michiganu.

Všichni byli nevinní. Jako on. Všichni se stali oběťmi lží, vysvětloval Soobzokov každému, kdo byl ochoten naslouchat.

Veřejnosti byly tyto záležitosti ve většině případů naprosto lhostejné, za což byl Soobzokov vděčný. Dokonce i mocní lidé, k nimž se podobné šeptandy donesly, z FBI, INS, občas nějaký kongresman, dávali najevo blaženou lhostejnost. Byla to surová doba, tyhle válečné časy. A ať už se tehdy odehrálo cokoli, je to přece tak dávno. Nikdo se o to už nestará. Díkybohu.

Jenže pak najednou, třicet let po skončení války, se jeho minulost najednou stala veřejnou záležitostí. Z klepů šířených šeptem se stal obsah zpráv v médiích. Noviny v městečku, kde žil, otiskly několik článků o tom, že je obviňován z nacistické minulosti. Narážky se objevily i v televizi. Soobzokov odhadl, kdo je jeho rival: ten ničemný doktor Jawad Idriss, ten povaleč a lhář, podle kterého měl být on skutečným vůdcem imigrantské komunity v New Jersey. Bude třeba zavřít mu ústa, až se mu zase zachce pronášet ta urážlivá obvinění o nacistech. Možná by to chtělo nějakou soudní žalobu.

Už tak to ale začínalo být dost zlé. A pak, o několik dní později, se Soobzokovovo jméno objevilo v New York Times společně se jmény tří desítek dalších osob podezřelých z nacistické minulosti, které si žijí v poklidu v USA, v bezpečí ukryti před svou vlastní minulostí. Dobré jméno Toma Soobzokova v New York Times! Píšou o něm, že byl nacista! Imigrační úředníci, kteří se ocitli pod tlakem obvinění, že nedělají nic proti údajným válečným zločincům žijícím v USA, předali zdráhavě seznam té otravné newyorské kongresmance Elizabeth Holtzmanové. Židovka, samozřejmě. Soobzokov nikdy Židům nevěřil. Už před lety se s tím svěřil v CIA: Soobzokov „by se styděl pracovat pro Židy“, stálo v poznámce v jeho materiálech. A teď se ta Holtzmanová dožadovala, aby se něco podniklo, a chtěla mu zničit život. Jeho samotného všechna ta obvinění, jak se svěřil starému příteli Grunzovi, uváděla do varu.

Zaznívala slova o tom, že se ho pokusí zbavit občanství a že bude poslán zpátky do Sovětského svazu – zpátky k těm hnusným komunistům, kteří sebrali jeho otci půdu. Co horšího by ho mohlo ještě potkat? Jeho přátelé z místní policie mu sdělili, že židovští radikálové chtějí držet hlídky u jeho domu. Političtí pohlaváři v okrese Passaic, kteří dostávali strach z nepříznivé publicity, už hrozili, že jej zbaví místa na okresním úřadu, kde rozhodoval o nákupech z veřejných peněz. Měli obavy z politických dopadů. Všechno to jsou zbabělci. A nevděčníci. Po všech těch hlasech, které pro ně nasbíral mezi ostatními imigranty.

Už mu vyhrožovali i smrtí, řekl Grunzovi. Jsem loajální americký občan. Neudělal jsem nic špatného. Bojoval jsem proti komunistům. Sloužil jsem své zemi. Sloužil jsem vám – a CIA. Jako kdyby chtěl potlačit jakékoli pochybnosti o své službě v roli agenta, hovořil Soobzokov zlověstně o tajných aktech, které si vedl během let své věrné služby pro CIA. Existují záznamy, v nichž je vše černé na bílém, prohlásil. A jsou dlouhé.

Snaž se být nenápadný, zapřísahal ho Grunz. Nikomu nic neříkej. Tím by se všechno ještě zhoršilo. A ať už uděláš cokoli, nikde se nezmiňuj o práci pro CIA. Ono se to všechno přežene.

Samotný Grunz o tom ale nebyl tak úplně přesvědčený.

Pracoval teď v centrále CIA u Washingtonu, D. C. A věděl, že by měl o vzrušené konverzaci s bývalým špionem informovat nejvyšší nadřízené. Ti by se pak bezpochyby snažili vyčenichat mezi vyššími úředníky na ministerstvu spravedlnosti, nakolik by mohla být samotná CIA kvůli tomuto obvinění vláčena blátem. Možná by se mohli obrátit na INS – Službu pro imigraci a naturalizaci –, aby se do toho nepletli. Jednalo se koneckonců o otázku národní bezpečnosti.

V průběhu několika následujících dnů mluvil Grunz se Soobzokovem ještě dvakrát. Soobzokov mu sdělil, že se v novinách objevil další článek, v němž se o něm psalo jako o nacistovi. A s každou další špetkou pochybné slávy se podle všeho cítil zase o něco hůř.

Grunz se rozhodl, že bude varovat své šéfy.

CIA hrozí „pořádná facka“, psal Grunz v dlouhé zprávě, v níž informoval své nadřízené o tom, k čemu došlo v New Jersey. „Soobzokov zaujal postoj rozhořčeného nevinného člověka (což je role, kterou si osvojil docela přesvědčivě) a mnohokrát se pokusil vyšťourat zdroje různých obvinění.“

Dobrá zpráva zněla, že Soobzokov zatím žádá jen „radu“, nic víc. V zájmu své vlastní ochrany, varoval Grunz, by tento bývalý špion ale mohl „začít využívat to, co on sám pokládá za ‚trumfy‘, které drží v rukou; konkrétně záznamy o tajných operacích s touto nebo dalšími agenturami vlády Spojených států“.

Kromě CIA se pod označením „další agentury“ skrývala především FBI. Soobzokov nepracoval jen pro CIA, ale rovněž jako důvěrný informátor pro speciální agenty FBI. V této roli jim Soobzokov během let poskytl bezpočet informací o lidech podezřelých ze sympatií ke komunismu. Hlavní část jeho činnosti spočívala v tom, že se infiltroval do imigrantské komunity. Pro tuto práci jej osobně doporučil ředitel FBI J. Edgar Hoover. Soobzokov byl zaníceným lovcem komunistů. Pokud se někde v New Jersey vyskytovali sympatizanti se Sovětským svazem, našel je. Každý se stal jeho kořistí. O několik let dříve, v roce 1971, nahlásil Soobzokov svému řídícímu pracovníkovi v FBI, že jeden dvanáctiletý kluk ze sousedství projevil zájem, že by jednou chtěl navštívit Sovětský svaz, aby pátral po kořenech své rodiny na Kavkaze. Soobzokova se zmocnila obava, že onoho chlapce by mohli využít komunisté, a doporučil FBI, aby dotyčného sledovali. Lidé z FBI svědomitě založili na nedospělého chlapce složku.

Nyní, když se jeho jméno začalo objevovat v novinách, se zdálo, že Soobzokov klidně vyklopí všechno, co ví. Byl ochoten vydírat celý washingtonský aparát amerických zpravodajských služeb, jen aby se ochránil před nálepkou nacisty.

Grunze se zmocnily obavy. Mohl si jen představovat titulky v novinách. CIA spojena s nacistickým nohsledem. Zpravodajská služba podobnou pozornost nepotřebovala. Rozhodně ne v kombinaci s těmi dalšími záležitostmi, které vybublaly v posledních několika měsících v souvislosti s účastí na atentátech prováděných v zahraničí, se špehováním osob protestujících proti válce ve Vietnamu a se spojením CIA se špinavými triky prezidenta Nixona ve Watergate. A teď by se měli ocitnout ještě v posteli s nějakým nacistou? Vážně nádhera.

Grunz detailně vyložil pramálo lákavé vyhlídky, jaké by pro CIA mělo, pokud by uveřejnila svůj příběh. „Pokud bude bránit sám sebe,“ napsal Grunz svým šéfům, „mohl by prozradit skutečnost, že v minulosti pracoval pro CIA. A vzhledem k současné atmosféře intenzivního zájmu médií o všechno, co se CIA nějak souvisí, se zdá pravděpodobné, že by se na případ bleskově vrhla ta kongresmanka lačnící po hlasech voličů spolu s novináři toužícími po ceně a vytěžili by z toho všechno, co se dá.“

Grunz si nebyl jistý, do jaké míry je CIA ohrožená. Dokumenty o Soobzokovově činnosti ve zpravodajské službě v padesátých letech záhadně zmizely. Grunz to zjistil po několika telefonátech. Dokonce i Nostrilovo urážlivé krycí jméno bylo jakýmsi způsobem změněno. To vše vypadalo velice podivně.

Jedna věc ale byla jasná. CIA nechtěla mít se Soobzokovem nic společného. Čtyři dny po prvních telefonátech obdržel Grunz příkazy od právníků CIA. Soobzokov si může vzít soukromého advokáta nebo „podniknout jakoukoli akci, kterou bude považovat za žádoucí“. CIA mu ale nepomůže. Nostril v tom zůstal sám.

Byl ale Soobzokov skutečně tím válečným zločincem, jakého z něj dělali jeho sousedé? Grunz svým nadřízeným v CIA odpověď na tuto základní otázku neposkytl. Veškeré informace, které se snad vyskytovaly v dokumentech samotné CIA – všechno, co nejvýznamnější americká zpravodajská služba za celá léta zjistila o svém lovci komunistů prověřováním jeho minulosti a testů na detektorech lži –, zůstávaly nyní kdesi ukryty nebo zničeny. Samotnému Grunzovi ale záleželo jen málo na tom, zda je Soobzokov netvor nebo mučedník. Jemu záleželo na jediném, aby se celá ta věc nějak uzavřela.

Mohlo by to být choulostivé, uvědomoval si Grunz. Velice choulostivé.

1

Osvobození

Jaro 1945

Tábor pro vysídlené osoby Föhrenwald u Mnichova

Zatímco nacisté prchli, jejich oběti trpěly dál.

Tohle byli ti „šťastní“: stovky tisíc Židů, katolíků, homosexuálů, svědků Jehovových, komunistů, Romů a dalších „parazitů“ zotročených v nacistických koncentračních táborech, jimž se jakýmsi zázrakem podařilo přežít vražednou mašinerii hitlerovské genocidy. Ale i teď, po porážce Německa, zůstávali ti, kteří to vše přežili, celé měsíce uvězněni ve stejných táborech, ve kterých je nechávali hnít nacisté.

Jména věznitelů se změnila. Temné nacistické svastiky nahradily zářivé prapory vítězných spojeneckých zemí vlající nyní nad tábory. Ploty z ostnatého drátu a ozbrojené stráže jim ale nadále bránily odejít. Ocitli se v poválečném očistci a žili zde v děsivých podmínkách, které vysoce postavený emisar amerického prezidenta Trumana přirovnal k těm, v jakých své vězně drželi samotní nacisté.

Jacob Biber – Žid, který přežil nacistické vraždění na Ukrajině, se ocitl v americkém táboře pro vysídlené osoby ve Föhrenwaldu. „Cítili jsme se jako přebytečný odpad,“ napsal Biber později o pobytu v tomto táboře, „jak lidský odpad, jehož se všechny světové vlády chtěly nějakým způsobem zbavit.“

Podmínky, jimž museli ti, kdož přežili, čelit ve spojeneckých táborech pro vysídlené osoby po porážce Německa onoho osudového jara roku 1945, byly již samy o sobě odpuzující. Co je ale činilo ještě neuvěřitelnějšími, byl fakt, že zatímco někdejší vězni zde zůstávali, jejich nacističtí trýznitelé se rozprchli. Tisíce někdejších Hitlerových pomocníků nyní zamířily do Ameriky. V rukou měli víza a byli rozhodnuti začít za mořem nové životy. Tento útěk nacistů – v kontrastu s brutálním zacházením, jehož se dostávalo vězňům z rukou spojeneckých zachránců – se tak stal poslední, závěrečnou ranou uštědřenou obětem války.

Tuto mrazivou ironii dějin bylo možné převést do podoby prosté matematické úlohy. Každý nacista, jemuž se podařilo získat zlatou jízdenku z Evropy do Ameriky, znamenal, že se ze spojeneckých táborů pro „vysídlené osoby“ dostane ven zase o jednoho člověka méně. Víza pro vstup do USA byla v prvních měsících a letech po válce čímsi velice vzácným. Zatímco v Evropě se nacházelo více než sedm milionu lidí bez domova, Spojené státy byly bez ohledu na výzvy, aby vyšly vstříc utečencům, ochotny v prvních třech poválečných letech přijmout pouze čtyřicet tisíc osob. Přetrvávající antisemitismus znamenal hromadné zamítání žádostí o udělování víz lidem, kteří přežili holokaust a nyní se tísnili v táborech pro vysídlení. Zatímco přisluhovači nacistů a dokonce i příslušníci SS, kteří se podíleli na perzekuci prováděné Hitlerovým režimem, se často dostávali do USA jako „váleční uprchlíci“.

Tisíce nacistů proklouzly samy do země, když snadno přelstily americký imigrační systém. Stovkám dalších se ale dostalo pomoci – od vysokých armádních a zpravodajských důstojníků z Pentagonu, CIA a z dalších organizací, které věřily, že tito noví imigranti – bez ohledu na jejich očividné spojení s nacistickým režimem a v některých případech i dokonce právě díky němu – se mohou stát pomocníky v boji proti hrozbě ze strany Sovětského svazu. Američtí představitelé z Washingtonu rádi opakovali, že nikdo nenávidí Sověty více než právě nacisté. A chtěli toto nepřátelství využít.

A tak se mohly Spojené státy americké stát domovem lidí, jako byl Jakob Reimer, Ukrajinec, jenž se usadil v Queensu a zařídil si příjemný život jako provozovatel restaurace a prodavač bramborových chipsů. Když roku 1952 přišel do Ameriky, popisoval Reimer sám sebe jako německého válečného zajatce, který pracoval v době války v kanceláři. Ve svém životopise ovšem vynechal méně příjemné rysy své služby za války: účast na likvidacích židovských vesnic v roli vyznamenaného důstojníka SS a výcvik nacistických strážných v Trawnikach. Američtí imigrační úředníci na něj nenaléhali, aby jim vysvětlil, co dělal v době války, a on se s tím nehodlal dobrovolně svěřovat. Bez velkých problémů dostal vízum, zatímco lidé, kteří v Evropě přežili holokaust, pracně hledali zemi, která by byla ochotna je přijmout. Jeden z amerických žalobců o mnoho desetiletí později sdělil soudci: „Nikdy mu nemělo být povoleno, aby vstoupil jako imigrant do Spojených států. V té době byl jen omezený počet víz a tak Reiner připravil o vízum některou ze skutečných obětí.“

A tak se stalo, že když ze svých životopisů vymazali všechny zmínky o místech spojených s válečnými hrůzami, jako Varšava, Trawniki nebo Osvětim, dokázali se Reimer a tisíce jemu podobných proměnit ve „válečné uprchlíky“, které byly Spojené státy ochotny uvítat na svých březích. Stali se Američany.

Spojenci postupovali v prvních měsících roku 1945 ze všech stran do nitra Hitlerova Německa. Rusové z východu, Američané a Britové ze západu. Před spojeneckými jednotkami se postupně vynořovaly scény plné hrůzy a šílenství na místech koncentračních táborů, těsně předtím opuštěných ustupujícími nacisty. V těchto táborech ale nadále zůstávaly desítky tisíc těch, kdož přežili. Zůstali tam mezi hromadami nepohřbených mrtvých těl. O generace později si představujeme, jak asi mohla vypadat ta velká chvíle: železné brány táborů se otevřely, když na místo dorazily spojenecké jednotky, načež se z nich vyhrnuly zástupy na kost vyhublých vězňů – do náruče čekajícího světa naplněného současně šokem, pocitem viny a radosti z jejich záchrany. Jako horníci, kteří se zachrání ze závalu, nebo nespravedlivě odsouzení vězni, kteří vyjdou zpoza vězeňských zdí, byli tito lidé najednou konečně volní. Horké jídlo, teplé postele, sprchy a lékaři... To vše na ně nyní čekalo.

Jenže realita byla jiná, mnohem temnější.

Mnoho tisíc těch, kdo přežili, neopustilo tábory, nyní spravované spojenci. Někteří z nich se nedostali ven po měsíce, jiní dokonce po celé roky. Někteří z nich neodešli již nikdy. Tisíce jich umíraly následkem nakažlivých nemocí a podvýživy i po Hitlerově porážce. V Dachau, v Bergen-Belsenu a v desítkách dalších táborů pro vysídlené zůstávali tito lidé nadále uvězněni uprostřed zdí, které kdysi nechal postavit Hitler. Spojenecké jednotky vedené generálem Dwightem D. Eisenhowerem těmto lidem nedovolily, aby z táborů odešli. Svět nevěděl, co si s nimi počít.

Bývalí vězni, kteří se tísnili na omezeném prostoru a s mizernými příděly jídla, museli dál nosit pruhované táborové uniformy – stejné jako ty, které se staly symbolem nacistického útisku. V některých táborech lehávali dokonce na pryčnách vedle německých válečných zajatců, kteří tu byli umístěni. Ocitli se tak na jedné lodi s lidmi, kteří je v době války trýznili. Někteří uvěznění nacisté dokonce dostali na starost své židovské spoluvězně ve spojeneckých táborech a i poté, co byli poraženi, jim tak vlastně vládli. Ti Židé v táborech, kteří pocházeli z Německa, Rakouska a dalších zemí Osy, byli na základě svého občanství pokládáni spojenci nikoli za oběti, ale za příslušníky nepřátelského státu. Podle toho se s nimi i zacházelo. Nikdo je proto nerozlišoval od nacistických vězňů, kteří byli v táborech s nimi.

Právě tak neuvěřitelně působí, že mnoho německých lékařů a zdravotních sester, kteří se v koncentračních táborech podíleli na nacistické groteskní podobě „lékařské péče“, bylo nyní ve spojeneckých táborech využíváno ke stejné práci. Až na to, že nyní pracovali pro Spojence. Jen v Dachau se více než šest stovek příslušníků lékařského personálu sloužících předtím v uniformách německého wehrmachtu (byli mezi nimi lékaři, zubaři, zdravotní sestry i sanitáři) stalo příslušníky spojeneckého zdravotnického personálu a pečovalo o ty, kdo přežili.

Mnoho Němců dopadlo ještě lépe. Ve spojeneckých táborech vyhrazených pro válečné zajatce se bývalí nacističtí důstojníci dívali na filmy, hráli fotbal a mohli dokonce navštěvovat vzdělávací kurzy. V židovských táborech bojovali ve stejné době lidé, kteří unikli smrti během holokaustu, o to, aby dostali mimořádné příděly mazlavého černého chleba a kávy, které jim měly vynahradit strádání během válečných let. Američtí úředníci jejich žádosti odmítali a naopak si stěžovali na to, že Židé jsou „zvýhodňováni“ a že v táborech využívají systém černého trhu k tomu, aby porušovali limity na příděly potravin. Situace nakonec vyvrcholila tím, že německá policie pořádala se souhlasem Američanů na počátku roku 1946 v táborech ve Stuttgartu a Landsbergu zátah proti osobám obchodujícím na černém trhu. Propukly výtržnosti a policie jednoho Žida, drženého nyní v táboře pro vysídlené osoby, zabila. Dotyčný tak sice přežil holokaust, ale to, co následovalo po něm, již přežít nedokázal.

Když se zprávy o podmínkách panujících v táborech pro ty, kdo přežili, dostaly až do Washingtonu, poslal prezident Truman na místo svého speciálního pověřence. Byl jím Earl Harrison, bývalý imigrační komisař, který byl děkanem právnické fakulty na Pensylvánské univerzitě. Jeho úkolem bylo provést inspekci táborů pro vysídlené a vyhodnotit situaci, zejména mezi židovskými uprchlíky. Světový židovský kongres a další humanitární organizace protestovaly proti „podmínkám zavrženíhodného utrpení“. Zprávy z oněch míst působily naprosto neuvěřitelně. Bylo vůbec možné, aby všechny ty výpovědi o špíně, zoufalství a krutém zacházení s oběťmi války – to vše v době následující po spojeneckém vítězství – mohly být pravdivé? Harrison měl za úkol to zjistit.

Harrisonovy sžíravé závěry vrhly stín na americkou poválečnou euforii. To, co zjistil, se stalo skutečnou obžalobou způsobu, jakým Spojené státy nakládaly s válečnými uprchlíky. „Podle toho, jak se nyní věci mají,“ napsal Harrison prezidentu Trumanovi poté, co projel tábory, „se zdá, že s Židy zacházíme stejně, jako s nimi předtím zacházeli nacisté, až na to, že my je nelikvidujeme.“ Oběti nacistů se tak podle děkanova zjištění stávaly znovu oběťmi – jenže tentokrát Američanů.

Generál George S. Patton, drsný válečný hrdina, jehož vojáci spravovali americké tábory pro vysídlené osoby, nad Harrisonovým hodnocením zuřil. Veřejně projevoval tento muž, jenž proslul přezdívkou „Krev a střeva“, šok a znechucení, které se na jaře roku 1945 mezi spojenci rozšířily, když byly objeveny nacistické tábory smrti, a vyzýval novináře, aby se šli sami na vlastní oči podívat, jaké hrůzy prožívaly jejich oběti. V soukromí nicméně generál Patton projevoval vůči Židům, kteří přežili a ocitli se v jeho táborech, pohrdání.

„Harrison a jemu podobní věří, že lidé z táborů pro vysídlené osoby jsou lidské bytosti, což ale není pravda a platí to zejména pro Židy, kteří jsou na nižší úrovni než zvířata,“ napsal Patton ve svém deníku poté, co se dověděl o zničující zprávě pro Trumana. Až fanatický antisemitismus, který poznamenal americké nakládání s utečenci, pak Patton projevil, když si stěžoval na to, jak Židé v jednom z táborů pro vysídlené osoby kálí na podlahy a žijí ve špíně jako „kobylky“. Mluvil rovněž o tom, jak vzal generála Eisenhowera do provizorní synagogy, kterou si Židé v táboře zřídili, aby tam slavili svůj svátek Jom kipur – den smíření. „Vstoupili jsme do synagogy, která byla nacpána nejsmrdutějším lidským davem, jaký jsem kdy viděl.“ Podle toho, co Patton napsal, to byl Eisenhowerův první zážitek z těchto táborů. Všechno to tedy pro něj bylo nové. „Jistě, já jsem je vídal od začátku a žasl jsem nad tím, že bytosti, údajně stvořené k obrazu Božímu, mohou vypadat tak, jak vypadají, a že mohou jednat tak, jak jednají.“

Pattonovo pohrdání Židy – jednalo se o muže odpovědného za péči o ty, kteří přežili největší genocidu v lidských dějinách – nebylo mezi washingtonskou elitou ničím výjimečným. Židé „netouží po práci, ale očekávají, že o ně bude postaráno“, napsal jeden senátní právník v souvislosti s jednáním o limitu ohledně počtu osob, jimž bude povoleno, aby se po válce usadily v USA. „Je velice pochybné, že by kterákoli země toužila po těchto lidech jako imigrantech.“ Bess, manželka prezidenta Trumana, doma Židy nijak nevítala a o samotném prezidentovi bylo známo, že se v soukromí Židům vysmívá coby „židákům“ a „židovskejm klukům“. V situaci, kdy Británie bránila Židům, aby odjížděli do Palestiny, a Spojené státy pro většinu z nich zavíraly dveře, si Truman nad situací v táborech pro vysídlené osoby zoufal. „Každý, kdo byl odvlečen ze své země, má nějaké místo, kam se může vrátit,“ prohlásil Truman. „Židé ale nemají kam jít.“

Pocit bezmoci mezi těmi, kdo přežili a nyní se ocitli v táborech pro vysídlené, byl zdrcující. Se svými dětmi si zpívali starou židovskou lidovou píseň s upraveným textem, v němž se odrážela jejich situace. Kam mohu jít? ptala se ona píseň. Kdo mi dokáže odpovědět? Kam mohu jít? Když jsou všechny dveře zamčené?

Föhrenwald u Mnichova, kde se ocitl Jacob Biber, byl pokládán za jeden z humánněji spravovaných táborů s přijatelnými životními podmínkami a slušnou hygienou. Přesto ale dosahovalo zoufalství mezi jeho obyvateli mučivé úrovně.

„Narůstal mezi námi všeobecný pocit neklidu spolu s tím, jak jsme si uvědomovali, že je svět vůči naší tragédii lhostejný,“ popisuje Biber své tehdejší zážitky. „Záhy jsme viděli, jak se muži a ženy, kteří předtím během válečných let přežili nejhorší tragédii, jakou si lze jen představit, sami zabíjejí. Často volili smrt oběšením. Podobné události, doplněné ještě zprávami o tom, že Palestina pro nás zůstává zapovězena – střežená britskými vojáky, kteří vraceli vysídlence po tisícovkách – jen přispívaly k naší beznaději.“

A jak to bylo, pokud šlo o nacisty?

Zatímco Jacob Biber zůstával na jaře 1945 spolu s dalšími, kteří přežili holokaust, lapen Spojenci za ostnatými dráty spravovaných táborů, tisíce nacistů již byly na cestě do Itálie, Jižní Ameriky, Austrálie, Kanady a Spojených států. Od počátku roku 1945, kdy bylo možné předvídat definitivní porážku Německa, plánovalo mnoho Hitlerových přisluhovačů již celé měsíce útěky. Zajišťovali si padělané dokumenty, falešná jména, ukrývali finanční hotovost a vybírali možné únikové trasy.

Zachránit se znamenalo proměnit se v někoho jiného. Vymazat vlastní minulost coby pachatele zločinů a vymyslet si nové osobní údaje, které by z dotyčného udělaly domnělou oběť. Tito lidé již napříště neměli být nacisty. Místo toho se měli stát oběťmi. A ti nejtroufalejší z nich se dokonce chystali vystupovat jako odpůrci nacistického režimu. Otto von Bolschwing byl již před válkou vlivným spolupracovníkem „úřadu pro židovské záležitosti“ fungujícího při nacistické tajné službě. V roce 1945 si nicméně uvědomil, že dny třetí říše jsou sečteny. A než válka skončila, dokázal naprosto přepracovat svůj vlastní životopis. Od nynějška o sobě tvrdil, že byl Hitlerovým oponentem a že se jej dokonce pokoušel sám zlikvidovat. A nabídl se jako informátor představitelům americké vojenské správy v Německu. Jeho práce byla natolik dobře hodnocena, že si dokázal obstarat doporučující dopisy od osob z americké armády, v nichž byl oceňován za zpravodajské informace, které poskytoval o svých někdejších nacistických spolupracovnících. Za několik let jej začala CIA využívat jako špiona, zbavila jej nacistické minulosti a postarala se o jeho přesun do USA, kde mohl zahájit lukrativní kariéru v oblasti exportu. Jeho nacistická minulost zůstala na dlouhou dobu zapomenuta.

Mnoho samozvaných uprchlíků se stylizovalo do role lidí, kteří se nikdy nezajímali o politiku, kteří zůstali bez domova a jejichž životy rozervala na kusy krvavá válka rozpoutaná kýmsi úplně jiným. Když Dmytro Sawchuk dostal v roce 1951 vízum do USA jako válečný uprchlík, aby začal nový život v Catskills, pověděl americkým imigračním úředníkům, že během války žil jako obyčejný zemědělec a dřevorubec v Polsku. Ve skutečnosti sloužil se zbraní v ruce jako dozorce ve třech nacistických koncentračních táborech a velel vězňům, kteří byli donuceni pálit mrtvoly svých židovských spoluvězňů. Kromě toho se podílel na masovém vraždění v jednom židovském ghettu na polském území. Trvalo skoro čtyři desetiletí, než byly jeho lži odhaleny.

A Tom Soobzokov? Führer severního Kavkazu, jak mu někteří jeho krajané říkali, si rovněž vymyslel zcela novou minulost. Stále měl ještě na sobě uniformu Zbraní SS, když jej na konci války zatkli Britové v Rakousku. Soobzokov ale dokázal uprchnout z nákladního automobilu plného nacistických vězňů a vyrazil na poválečnou pouť, která jej nakonec zavedla do tábora pro vysídlené osoby v Itálii, poté do uprchlické enklávy na Středním východě a nakonec až k novému životu ve městě Paterson v americkém New Jersey.

Ve svých oficiálních záznamech nyní Soobzokov sám sebe označoval za bývalého válečného zajatce, jenž byl nacisty donucen k těžké fyzické práci. „Utečenec + nasazený na nucené práce,“ naškrábal úředník, který dotyčného vyslýchal v roce 1946 v italském táboře pro vysídlence. „Žádá o pomoc, aby mohl emigrovat..., a o finanční pomoc,“ sděluje se v jeho záznamech.

Také on se stal nyní obětí.

Itálie se osvědčila jako oblíbený tranzitní bod pro tisíce nacistů snažících se uprchnout z Evropy. Nešlo jen o to, že zde byl snadný přístup k moři. Svou roli sehrála i politická situace v Itálii. Tato země byla pod vládou fašistického diktátora Benita Mussoliniho původně spojencem Německa v rámci Osy. A dokonce i poté, co roku 1943 kapitulovala před Spojenci, zůstaly rozlehlé oblasti této země až do konce války v rukou nacistů. V některých oblastech na severu Itálie byla němčina i nadále dominantním jazykem. A dokonce i po Hitlerově porážce bylo obtížné odpovědět na otázku, kdo vlastně v jednotlivých regionech vládne. „Porazili jsme nacisty, nebo ne?“ ptal se titulek v amerických armádních novinách Stars and Stripes dlouho po německé kapitulaci, když se v Tyrolsku mohli stále svobodně procházet uniformovaní důstojníci SS a řídili tamní život. V situaci, kdy měli správu nadále v rukou Němci, se zde mohli nacisté pohybovat takřka naprosto podle své vlastní libovůle. Bez problémů se pak dostávali k moři a pak dál.

Dostávalo se jim ostatně pomoci – a to od dvou institucí, které měly v této oblasti značnou moc. Jak ukázaly důkazy shromážděné v pozdějších letech, Vatikán i Červený kříž se staly spoluviníky, kteří pomáhali prchajícím nacistům zajišťovat úkryty, cestovní dokumenty a únikové trasy z Itálie. Italská „krysí stezka“, jak se této trase říkalo, nebyla pro Spojené státy žádným tajemstvím. V roce 1947, dva roky po válce, označil tajný kabelogram odeslaný z Itálie pracovníkem amerického ministerstva zahraničí a týkající se prchajících nacistů Vatikán za „největší organizaci podílející se na ilegálním přesunu emigrantů“. Uvedený dokument konstatuje, že osoby stojící v čele církve pomáhaly „bývalým nacistům a bývalým fašistům“ uprchnout z Evropy do Jižní Ameriky i na další místa, „pokud se jednalo o antikomunisty“.

Jeden katolický biskup, přesvědčený antisemita Alois Hudal, cítil k nacistům tak velké sympatie a věnoval tolik úsilí snaze dostat je do bezpečí, že se stal známý jako „Hnědý biskup“. Jednalo se o narážku na barvu nacistických uniforem. Církevní hodnostáři, k nimž patřil i Hudal, chtěli mařit záměry bezbožných komunistů a zároveň rozšířit základnu svého náboženství – chtěli „propagovat víru“, jak to formuloval kabelogram pro americké ministerstvo zahraničí. Pokud znamenalo šíření víry ochranu nacistů, pak se jim to dařilo. „Touhou Vatikánu je pomoci jakémukoli člověku bez ohledu na jeho státní příslušnost nebo politické názory, pokud onen člověk může doložit, že je katolíkem,“ konstatuje již zmíněné memorandum. „Z praktického hlediska se samozřejmě jedná o nebezpečnou praxi.“

Díky možnosti dostat se snadno za moře se i tak nechvalně proslulí váleční zločinci, jakými byli Adolf Eichmann a Josef Mengele, kteří se v době holokaustu podíleli na zavraždění milionů lidí a kteří byli nyní na útěku, ocitli po skončení války na cestě do Jižní Ameriky. Představitelé USA věděli, že nacisté mají do Jižní Ameriky „snadný vstup“ právě z Itálie, kde mohou bez problémů získat i falešné dokumenty. Rozhodli se ale nevyvíjet žádný nátlak na spojence, aby tento stav věcí změnili. Podle mínění amerických představitelů by se tím nic nezískalo.

Bezproblémové fungování nacistické „krysí stezky“ mělo dobré důvody. Američtí představitelé nejenže věděli o tom, že několik let po válce fungovala, ale sami ji také používali – prostřednictvím svých kontaktů s dalším nechvalně proslulým katolickým duchovním. Byl jím chorvatský fašista Krunoslav Draganovic. Otec Draganovic řídil operace, jejichž cílem bylo propašovat z Evropy válečné zločince. Američané občas využívali jeho pomoc. Když potřebovala americká armáda najít bezpečnou cestu pro skupinu antikomunistických „návštěvníků“ v Rakousku, které současně hledali Rusové (jednalo se o muže, kteří byli bezpochyby spojeni s nacisty), obrátili se na dotyčného kněze, aby je ukryl v „bezpečných božích domech“ v Itálii a pak je dostal do Jižní Ameriky. „Bylo to samozřejmě provedeno ilegálně, neboť podobné osoby by nemohly prokázat způsobilost“ podle kritérií platných pro uprchlíky, uvedl jeden z amerických úředníků v přísně tajné zprávě. Krysí stezka se stala pro Američany užitečným nástrojem v právě začínající studené válce. Veřejně to ale nemohli přiznat. Oficiálně si proto USA musely od dotyčného kněze držet odstup, třebaže jej využívaly k tomu, aby dostaly prchající osoby do Jižní Ameriky. Draganovic „je znám jako fašista, válečný zločinec atd. Jeho kontakty s jihoamerickými diplomaty podobného smýšlení nejsou obecně představiteli amerického ministerstva zahraničí schvalovány,“ uvádí se v tajném kabelogramu. „Je lepší, abychom byli schopni prohlásit, pokud bychom k tomu byli donuceni..., že se nijak neúčastníme ilegálních útěků válečných zločinců, zběhů a podobných.“

Američtí představitelé měli ještě jeden důvod, proč se snažili bagatelizovat nacistickou únikovou trasu směřující do Jižní Ameriky. Věděli, že kromě ní funguje i jiná, méně známá a před očima veřejnosti takřka úplně skrytá cesta. A ta vedla přímo do USA. Spojené státy, vysněné útočiště pro masy chudáků z celého světa, představovaly rovněž lákavý cíl pro nacistické válečné zločince. Ačkoli Spojené státy obviňovaly Vatikán z toho, že pomáhá Hitlerovým přisluhovačům dostat se na svobodu, dělaly namnoze totéž a nabízely bezpečné útočiště nacistům.

Jen několik měsíců po kapitulaci Německa učinili vyšetřovatelé z řad americké armády znepokojující odhalení. Útěky nacistů do Spojených států započaly ve skutečnosti již o celé roky dříve – v době, kdy Hitler teprve stoupal k moci. Čtyři jutové pytle zachráněné v papírně poblíž Mnichova plné německých válečných dokumentů určených ke zničení zavedly vyšetřovatele ke skutečnému pokladu v podobě osobních průkazů členů nacistické strany. Jednalo se o skutečný katalog řadových stoupenců Adolfa Hitlera. Ke zděšení amerických vyšetřovatelů vyšlo najevo, že takřka sedm set členů nacistické strany odešlo z Německa do Ameriky již v polovině třicátých let. Mnoha dalším byl vstup do země umožněn i poté, co Hitler napadl v roce 1939 Polsko a rozpoutal druhou světovou válku.

Podle závěrů armádních vyšetřovatelů se v tomto případě nejednalo o Němce, kteří by byli nějakým způsobem „nuceni“ vstoupit do nacistické strany a kteří by pak před Hitlerem prchali. Šlo o příslušníky nacistické strany, kteří složili přísahu věrnosti, pochodovali spolu s nacisty a dobrovolně podporovali stranu i její rasovou ideologii. V získaných seznamech byli všichni uvedeni pod plnými jmény, včetně nových amerických adres. Bankéř v New Yorku. Lékárník v Pensylvánii. Hudebník v Chicagu. Cukrář v New Orleansu. Lékař v Oaklandu. Student v Los Angeles. Všichni přísahali věrnost Hitlerovi a nacistické straně, ale přesto se nyní sami považovali za Američany. Nikdy se proti nim nijak nezasáhlo.

Spolu s Hitlerovou porážkou nabraly útěky nacistů do Ameriky na intenzitě. Skutečný počet těchto uprchlíků nebude nikdy přesně znám, ale počet poválečných imigrantů s vazbami na nacisty pravděpodobně překročil deset tisíc – od dozorců působících v koncentračních táborech a důstojníků SS až po tvůrce politiky třetí říše, vůdce nacistických loutkových států a další kolaboranty s nacistickou říší.

Někteří přicestovali do Spojených států, aniž by se jakkoli skrývali. Obrazně řečeno hlavním vchodem do USA vstoupilo více než šestnáct set nacistických vědců a lékařů. Jednalo se o muže, které pro USA získal dychtivě Pentagon. Představitelé armády nejen zoufale toužili využít jejich poznatky na poli vědy a medicíny, ale současně se snažili zabránit tomu, aby se těchto informací zmocnili Rusové. Zajistili proto vědcům víza, domy, kanceláře a potřebný personál pro pokračování ve výzkumech. Oficiálně neměli být do tohoto přísně tajného programu – známého jako Project Paperclip neboli Operace Kancelářská sponka – zařazeni žádní „fanatičtí“ nacisté, kteří se nějakým způsobem podíleli na páchání válečných zvěrstev. Ve skutečnosti se ale jednalo jen o zástěrku, byrokratickou kamufláž, která byla běžně ignorována, neboť americká vláda pouštěla do země profesionály, kteří se podíleli na nacistických krutostech, a pomáhala jim, aby si „upravili“ záznamy o své válečné minulosti. Na fakt, že mnozí z nich stavěli rakety s využitím otrocké práce vězňů z koncentračních táborů nebo na nich prováděli odporné lékařské experimenty, se bral jen malý ohled. Morální pochybnosti spojené s minulostí těchto lidí byly podle mínění armádních špiček více než vyváženy příslibem dosažení průlomů v oblasti nových technologií.

Nejslavnějším z těchto vědců byl Wernher von Braun. Na samotném konci války, když pobýval v lyžařské chatě na německo-rakouských hranicích, plánoval von Braun (jenž byl v době Hitlerovy vlády přesvědčeným nacistou, využívajícím v horské továrně otrockou práci k výrobě raket V-2 sloužících k bombardování Londýna) odchod do Ameriky, zatímco v rádiu poslouchal zprávy o Hitlerově sebevraždě. Válka mu připadala jako cosi neskonale vzdáleného. „Nádherně jsem si tam žil v lyžařském hotelu na jedné náhorní plošině,“ chvástal se o mnoho let později ve svém novém domě, jímž se stalo město Huntsville v americké Alabamě, kde se stal oceňovaným americkým vědcem. „Služby v tom hotelu byly vynikající.“

Kromě vědců zde ale byli i nacističtí špioni, celé stovky, využívané americkými zpravodajskými službami pro práci v Evropě i ve Spojených státech. Ti přicházeli do země bočním vchodem – nebyli oficiálně zváni na poválečný večírek, ale přesto nedočkavě vítáni. Zuřiví antikomunisté jako Tom Soobzokov v New Jersey nebo Otto von Bolschwing v New Yorku, takoví lidé byli rekrutováni americkými zpravodajskými agenturami včetně CIA a FBI, aby pomáhali získávat informace o Sovětech. Většina poznatků, které tito američtí špioni s nacistickou minulostí vládě USA poskytli, se zpravidla ukázala bezcenná nebo v horším případě naprosto mylná. Tito lidé ale byli antikomunisté, což bylo to, na čem v době studené války záleželo. Podobně jako Hitlerovi vědci a lékaři, stali se nyní i nacističtí špioni členy amerického týmu.

A doslova zadním vchodem se pak do USA dostala zatím největší skupina: tisícovky příslušníků SS, váleční zločinci a kolaboranti, k nimž patřil Jakob Reimer – důstojník SS, který se proměnil v obchodníka s bramborovými chipsy. Ti všichni proklouzli do Ameriky jako napravení „uprchlíci“. Jedinou pomocí, jíž se jim od americké vlády dostalo, byl nešikovný imigrační systém, jenž jim pomohl pohřbít vlastní minulost. Přišli sem, protože je nikdo nezastavil. Ke vstupu jim mohly pomoci falešné dokumenty nebo příbuzní v Americe, kteří se byli ochotni za ně zaručit. Pomoc ale mohli představovat dokonce i přátelsky naladění imigrační úředníci, kteří mohli těmto lidem poradit, co mají napsat do žádostí o udělení víza a o čem bude lépe se nezmiňovat. Pokud se někdo během války věnoval práci na statku, jednalo se nepochybně o přednost. Nosit uniformu SS nebo sloužit v koncentračním táboře přednost nebyla. „Tohle raději do dokumentů neuvádějte,“ uslyšel jeden z nacistických důstojníků z Trawnik, poté co u pohovoru prohlásil, že byl pouhým kantýnským v koncentračním táboře.

Andriji Artukovicovi stačilo k tomu, aby se dostal do Spojených států, použít falešné jméno. Poté, co obdržel návštěvnické vízum platné po dobu devadesáti dní, usadil se Artukovic na tichém pobřeží jižně od Los Angeles a začal pracovat ve stavební firmě patřící jeho bratrovi. Nakonec to dopadlo tak, že v zemi zůstal skoro čtyřicet následujících let. Pokud by použil pravé jméno nebo kdyby imigrační úředníci podrobněji zapátrali v jeho minulosti, vyšlo by snad najevo, že onen Artukovic byl ministrem vlády nacistické loutkové vlády v Chorvatsku. Anebo možná i to, že údajně přikázal zavraždění či uvěznění zhruba 600 000 krajanů. A možná by Američané zjistili i to, že jugoslávští vyšetřovatelé válečných zločinů žádali zatčení muže známého jako Balkánský řezník. Nic z toho ale nevyšlo najevo. Pro imigrační úředníky šlo jednoduše o jednoho z mnoha návštěvníků, kteří přicestovali do USA z Evropy.

Podobně jako to učinil Artukovic, přicestovalo mnoho kolaborantů z východní Evropy. Stovky prchajících osob s nacistickou minulostí přicházely z Německa, ale mnohem více těch, kteří skončili v Americe, patřilo mezi kolaboranty pocházející z nacisty kontrolovaných zemí jako Litva, Lotyšsko, Estonsko a Ukrajina. Americká imigrační politika jim vstup do země jen usnadňovala. V prvních několika letech po skončení války bylo čtyřicet procent všech víz udělovaných Spojenými státy vyhrazeno pro válečné uprchlíky z Pobaltí. Imigranti z Pobaltí – na rozdíl od potenciálních židovských imigrantů vysmívaných tvůrci washingtonské politiky jako líní a bezbožní lidé – byli vnímáni jako pracovití a přičinliví, vyjádřeno rasistickým slovníkem oné doby, „dobrý materiál s dobrým původem“. Takoví lidé byli v Americe nadšeně vítáni. Podstatná část stovek tisíců imigrantů z Pobaltí žádajících o americká víza patřila bezpochyby k legitimním válečným uprchlíkům. Tisíce mezi nimi ale do této kategorie nepatřily. Mnozí imigranti z pobaltských zemí, kteří obdrželi americká víza, patřili, řečeno slovy jednoho z imigračních úředníků, k „osobám, které sloužily nacistům a páchaly zvěrstva proti Židům“. Byli to Hitlerovi stoupenci, kolaboranti promazávající kola hitlerovské vražedné mašinerie v koncentračních táborech, kde sloužili jako dozorci či strážní. Byli to lidé páchající zločiny jako velitelé „komand smrti“ SS a likvidátoři židovských ghett. Patřili k nim místní policejní náčelníci vydávající rasistické výnosy a vynášející rozsudky smrti nad tisícovkami obětí nacismu. Tito lidé byli oněmi „tisícovkami malých führerů“, jak Robert Jackson, soudce amerického nejvyššího soudu vystupující v Norimberku jako žalobce nacistů, označil Hitlerovy pomahače. A přesto, navzdory své temné minulosti, nenaráželi tito lidé na žádné velké problémy, pokud chtěli splynout s ostatními uprchlíky toužícími najít v Americe bezpečné útočiště. Imigrační úředníci odpovědní za selekci příchozích byli špatně připraveni nebo snad ani neprojevovali dostatečný zájem o to, aby podezřelé jednotlivce odhalovali. Jen nemnoho zaměstnanců imigračních úřadů si stěžovalo: bývalí nacisté s vytetovaným označením SS na paži, kteří spáchali zvěrstva proti Židům, používali falešné dokumenty, aby se vydávali za válečné uprchlíky a mohli tak proklouznout do Ameriky. Podobné protesty ale zapadly bez povšimnutí a brány do USA zůstaly otevřené.

Po celá desetiletí vedli bývalí nacisté žijící v Americe životy, na nichž mohlo být obvykle pozoruhodné snad jen to, jak poklidně a jednotvárně působily. Jejich životy se nijak nelišily od toho, jak zde žily miliony dalších imigrantů. Všechno, k čemu došlo během války, se proměnilo v dávnou minulost. Z těchto lidí se stali tovární dělníci v Ohiu, domovníci v Illinois, obchodníci s automobily v New Jersey nebo pojišťovací agenti nabízející životní pojištění v Kalifornii. Vychovávali děti a posílali je do armády nebo na univerzity. Jen málokdo si všiml toho, že na jejich válečných zkušenostech z Evropy zůstávalo něco záhadného či nevysvětleného. A ještě méně lidí se o něco takového staralo. Jen nemnoho těch, kteří hledají a odhalují skandály, dokázalo nahlas volat: žijí zde mezi námi nacističtí váleční zločinci. Podobní otravové ale zůstávali ignorováni nebo se – v horších případech – dočkali potíží ze strany CIA a FBI za to, že se příliš šťourají v temném tajemství USA.

Koncem sedmdesátých let – tedy více než tři desetiletí po druhé světové válce – začali Američané jako celek zdráhavě procitat, aby si uvědomili realitu, že zde společně s nimi žijí svobodně ve své nové vlasti celé legie bývalých nacistů, aniž by je tížily jejich minulé hříchy. Hanba dlouhého mlčení se začala rozptylovat a vláda opožděně pátrala po nacistických uprchlících. Ukázalo se, že jde o donkichotskou pouť. Stovky osob byly vyslechnuty a desítky deportovány. S každým úspěchem ale přicházela nějaká překážka, neboť nově nalezená touha Američanů vypořádat se s minulostí narážela na realitu dosud zuřící studené války proti Sovětům. Americký smysl pro spravedlnost a jednání v souladu se zákony tak procházely zkouškou. Žádné právo není dokonalé a zde byli stavěni jedni očití svědkové proti jiným, jeden imigrant proti jinému imigrantovi, jeden žalobce proti dalšímu a dokonce i jeden Žid proti jinému Židovi. To vše v boji, jehož cílem bylo zbavit Ameriku nacistických válečných zločinců. Americký soudní systém nestál nikdy tváří v tvář tak skličující a současně komplikované zkoušce. Znamenalo to činit své vlastní občany odpovědné za děsivé zločiny spáchané před celými desítkami let na opačné straně oceánu. Mnozí se proto ptali, proč se máme tak dlouho po válce o něco podobného vůbec zajímat. A i kdyby se žalobcům podařilo vypořádat se se všemi právními komplikacemi, stojí skutečně za to, abychom se vrtali v dávné minulosti?

„Na to všechno se zapomnělo,“ prohlásil Jakob Reimer, bývalý důstojník SS žijící v Queensu, když byl po více než padesáti letech konfrontován v americké soudní síni s detaily svých nacistických zločinů. „Je to pryč.“

2

Dobří nacisté

Březen 1945

Curych, Švýcarsko

Na počátku ďábelského paktu mezi USA a nacisty byl jeden ambiciózní šéf amerických špionů působící v Evropě, krutý nacistický generál, láhev whisky a jeden rozhovor u krbu v konspiračním domě ve Švýcarsku.

Allen Welsh Dulles byl americký špičkový špion ve Švýcarsku, jehož úkolem v době války bylo shromažďovat zpravodajské informace o Hitlerovi. Nacistický generál Karl Wolff byl po určitou dobu pravou rukou šéfa SS Heinricha Himmlera. Společně pak počátkem roku 1945 oba usedli u praskajícího ohně v elegantní knihovně jednoho bytu v Curychu, aby tam vedli příjemný rozhovor. Konverzace probíhala v němčině. Spojené státy byly dosud ve válečném stavu s Hitlerem a poslední výstřely v bitvě o Berlín měly být vypáleny až za dva měsíce. Tito dva muži – jeden byl budoucím ředitelem CIA a druhý předním nacistickým generálem neblaze proslulých Zbraní SS – dokázali již nyní najít společné zájmy, o nichž bylo možné vést debatu. Generál Wolff si uvědomoval, že válka je prohraná, a chtěl získat ochranu před žalobami z válečných zločinů, které by nepochybně po skončení války proti němu zazněly. Dulles pak chtěl Wolffovu pomoc při dosažení toho, aby příslušníci SS rozmístění v Itálii, kteří spadali pod Wolffovo velení, složili co nejdříve zbraně – ještě dříve, než Německo přijme kapitulaci, která se již v tuto chvíli zdála nevyhnutelná. Z dlouhodobého hlediska mu ale možná stejně důležité připadalo také to, aby Wolffa „usměrnil“ jako budoucího spojence v boji proti budoucí velké hrozbě: proti Rusům. Wolff a nesourodá směsice jeho nacistických podřízených v Itálii nabídli Dullesovi slib, že vytvoří dlouhodobě fungující zdroj zpravodajských informací, který by bylo možné využít ihned po vytvoření nového poválečného Německa proti Stalinovi a Rusům.

Ona chvíle byla předzvěstí toho, co mělo teprve následovat. V následujících letech využívali Dulles a americké zpravodajské služby v nově se ustavujících podmínkách studené války stovky bývalých nacistů jako špiony a operativce jak v Evropě, tak na území Spojených států.

A samotný „Wolffie“ se stal díky Dullesovi prvním velkým jménem mezi nacisty, které pomáhalo zvedat v tomto směru stavidla.

Takový obrat přitom dokázal předvídat jen málokdo. Tři a půl roku představovali Hitler a nacisté úhlavní nepřátele Američanů na evropském bojišti. Americký prezident Franklin Delano Roosevelt je označoval za tyranské válečné štváče páchající „krutosti“ a „nelidské a barbarské skutky“. Více než 185 000 amerických vojáků položilo na evropských bojištích život. Americká posedlost hrozbou hitlerovské agrese takřka neznala hranic. Strach z možnosti, že by mohlo dojít k útoku ze strany Německa, dosáhl v době války tak horečných rozměrů, že američtí představitelé v rámci jedné méně známé válečné operace přesvědčovali vlády latinskoamerických států, aby byla provedena deportace etnických Němců žijících až do oné chvíle na území Kolumbie, Guatemaly a dalších zemí. Tyto osoby měly být poslány do USA, kde by byly jako „nepřátelští cizinci“ uvězněni. Každý Němec žijící kdekoli na americkém kontinentu mohl být bez ohledu na to, jak zde již byl asimilován, podezříván z organizování „páté kolony“ a z příprav útoku na USA. Jen málokdo z nich, pokud vůbec nějací, měl ve skutečnosti skutečné vazby na Hitlerův režim, ale Roosevelt nehodlal nic riskovat.

Navzdory tomu však nyní došlo k setkání, při němž spolu usedli se skleničkou skotské v ruce Allen Dulles a bývalý náčelník Himmlerova štábu. Zahájit tak najednou rozhovory s nacisty na nejvyšší úrovni byl neuvěřitelný obrat. Ještě před konečnou kapitulací Německa strach z nacistů v myslích představitelů americké armády a zpravodajských služeb rychle polevoval. Spolu s tím, jak se Hitlerova válečná mašinerie začala zastavovat, ztráceli nacisté charakter oné dominantní hrozby, kterou bývali. Američané přemýšleli o tom, jak by mohli zvládnout v Evropě rozdělené mezi vítěze své nové soky – Sověty. V důsledku toho se začal utvářet nový postoj: jistě, v rámci Hitlerova barbarského režimu existovali fanatičtí nacisté a váleční zločinci, ale po jejich boku zde byli rovněž umírnění a „kající se“ lidé, „jejichž srdce ve skutečnosti nebila pro nacistickou věc“, jak prohlásil jeden z představitelů americké špionáže. Podle takových názorů by snad Amerika mohla rozlišit dobré nacisty od těch špatných a využít je ve svůj prospěch v boji se Sověty, který na sebe bral podobu nově se rodící studené války.

Dulles samotný patřil mezi ty, kdo uvedený názor prosazovali. S neodmyslitelnou dýmkou a motýlkem v tvídovém saku byl Dulles, jenž získal vzdělání na Princetonu, dokonalým zosobněním typu, k němuž patřil: agent zpravodajské služby se vzděláním na některé z univerzit patřících k „břečťanové lize“, jenž se ve špionáži objevil v době druhé světové války a měl v ní dominovat po celé následující generace. Kromě toho, že pocházeli z vyšších vrstev, je spojovalo bezvýhradné pohrdání Sovětským svazem. Hitler jako nepřítel už byl pro ně minulostí. Existencionální hrozbu, která měla přetrvat i konec války, viděli ve Stalinovi.

Dulles řídil své válečné zpravodajské operace ze sídla ve švýcarském Bernu. Depeše, které v době války posílal šéfům do Spojených států, byly plné informací týkajících se nejen Hitlerových válečných aktivit, ale hovořilo se v nich rovněž o zlověstné hrozbě, kterou pro USA představuje jejich válečný spojenec, Sovětský svaz. Dulles se znovu a znovu snažil přesvědčit Washington o tom, jaké jsou ve skutečnosti Stalinovy cíle a jak mohou ovlivnit rovnováhu sil ve světě po válce. Zdálo se, že Dullese toto téma zneklidňuje mnohem více než teror, k němuž tehdy docházelo den co den v okupované Evropě. Ve Švýcarsku dostával pravidelně zprávy o masakrech Židů a evropských civilistů páchaných nacisty, ale jeho tajné depeše zasílané do Washingtonu věnovaly tomuto tématu podivuhodně malou pozornost. Pokud se Dulles ve svých hlášeních vůbec zmínil o tom, že docházelo k evakuaci a „likvidaci“ židovských měst, předával tyto informace do Washingtonu buď bez komentáře nebo jen s poznámkami vyvolávajícími pocit rezignace. V roce 1943 se jeho washingtonští šéfové ptali na zprávu, podle níž nacisté odvlekli z Paříže čtyři tisíce dětí, některé z nich teprve dvouleté, v nákladních vagonech na „neznámé místo“. Dulles odpověděl, že podobné zprávy „přicházejí ze všech zemí pod německou nadvládou“, ale že pokud Spojené státy nepřijmou rozsáhlý program pro utečence, „nevidí mnoho možností, co by v souvislosti s touto situací mohl podniknout“. Kromě toho, dodal, se jedná o problém přesahující hranice jeho kompetencí.

Generál Wolff byl jedním z předních vůdců SS, který nesl za podobné masakry páchané v době války odpovědnost. Generál byl osobním oblíbencem Adolfa Hitlera. O blízkosti těchto dvou mužů svědčí fakt, že vůdce osobně požehnal Wolffovu rozvodu a uzavření nového sňatku s milenkou. Stalo se tak poté, co nacisté na střední úrovni mocenské hierarchie proti čemusi podobnému vznesli námitky. Blonďatý Wolff, s árijskými rysy a neutuchajícím úsměvem ve tváři, se často objevoval po boku Himmlera, když společně navštěvovali koncentrační tábor Dachau, prováděli inspekci francouzských válečných zajatců, přehrabovali se ve starožitném nábytku a ozdobných kobercích zabavených Židům v okupovaných zemích nebo se prostě jen tak procházeli venkovskou krajinou. Na masakry odehrávající se v koncentračních táborech si při tom všem ani nevzpomněl. Koncentrační tábory mu „nepřipadaly příjemné“, svěřil se u jednoho z výslechů. Wolff nicméně vždy zdůrazňoval, že pokud se vězňů zeptal, jak se s nimi nakládá, „nikdo z nich si nikdy nestěžoval“. A pokud šlo o žluté Davidovy hvězdy, které museli Židé nosit? „Měl jsem dojem,“ prohlásil Wolff, „že pro rasově uvědomělé Židy se jednalo o poctu.“

Vyšetřovatele v Norimberku ale podobná nestydatá prohlášení nemohla obalamutit. Wolff byl podle jejich závěru, k němuž došli po válce, Himmlerovým „byrokratem smrti“. Pracoval s ocelově chladnou precizností, aby pomáhal vytvořit systém nákladních vlaků používaných k „přesídlení“ polských Židů, které pak hnal jako stáda dobytka vstříc smrti. Přihlížel děsivým lékařským experimentům, které Himmler přikázal provádět na vězních v Dachau, velel jednotkám SS v Itálii, které byly odpovědné za masakry tisíců italských žen a dětí. Dullesova vlastní špionážní síť agentů, OSS (Office of Strategic Services – Úřad pro strategické služby), obviňovala osobně Wolffa ve zprávě vydané několik měsíců po válce z „hromadného vraždění obyvatelstva“.

Bez ohledu na vysoké postavení v nacistické hierarchii se ale generál Wolff ukázal být spíše oportunistou než loajálním mužem. Počátkem roku 1945 si uvědomil nevyhnutelnost porážky třetí říše bez ohledu na Hitlerovy sliby, že má tajnou zbraň, která zajistí vítězství ve válce. A tak došlo k tomu, že malá skupina nacistických důstojníků SS, kteří působili v Itálii a byli mu věrní (příslušníci takzvaného Černého řádu, jak se sami nazývali), vedla tajná jednání se zástupci Dullese, aby se dohodli na možnosti kapitulace. Wolffovy motivy byly jasné. On a jeho muži spatřovali v Dullesovi šanci, jak prohlásil jeden z nich, jak „si zachránit kůži“.

Pro obě strany se jednalo o nebezpečnou hru. Wolff a jeho muži riskovali trest smrti, pokud by se Hitler o jejich zradě dověděl. Dulles na druhé straně riskoval, že poruší jednoznačný závazek, na němž se dohodli o dva roky dříve Roosevelt, Churchill a Stalin, podle něhož nepřijme žádná ze spojeneckých mocností od nacistů nic jiného kromě bezpodmínečné kapitulace. S tak ohavným režimem, jakým byl Hitlerův, nebylo možné vést žádná vyjednávání o podmínkách kapitulace. Kromě toho trvali spojenečtí vůdcové na tom, že „obludné zločiny Hitlerova režimu“ nesmí zůstat nepotrestány. Stalin by bezpochyby zuřil, pokud by se dověděl o tajných jednáních mezi Američany a nacisty. Oficiálně proto Dulles nemohl za jeho spolupráci nic nabídnout. Shovívavost, imunitu ani nic jiného. Pouze možnost vzdát se bez jakýchkoli oficiálních slibů. Neoficiálně ale bylo jasné, že generál Wolff, hrající nyní svou vlastní hru, spatřoval v Dullesovi největší šanci, jak uniknout před místem na lavici obžalovaných za své válečné zločiny.

Dulles osobně odsouhlasil tajné schůzky. „Zpravodajský důstojník by měl mít možnost svobodně hovořit třeba i se samotným ďáblem,“ napsal v této souvislosti později, „pokud by takovýmto způsobem mohl získat informaci, která by pomohla v dalším vedení války nebo k jejímu ukončení.“ Pokud šlo o Wolffa, byl šťastný, že Dulles s jednáním souhlasil. V rámci přípravy na schůzku mu tento nacistický generál zaslal působivý životopis se všemi zásluhami, válečnými úspěchy, jichž v nacistické uniformě dosáhl, a dokonce i seznam osob, které by o něm mohly podat reference. Mezi nimi byl i papež Pius XII., s nímž se Wolff setkal v Itálii o rok dříve. Tyto dokumenty představovaly to, co nacisté označovali jako Persilscheine nebo také „prací prostředek“, jenž sloužil k očištění vlastní minulosti. Pokud šlo o Wolffa, pak jeho minulost potřebovala doslova vydrhnout.

Ačkoli tyto materiály učinily na Dullese dojem, někteří spojenečtí důstojníci podílející se na přípravě oněch rozhovorů byli otřeseni již samotnou představou, že by se měli s Wolffem setkat. Přísahali, že s nacistickým generálem si nikdy ani nepodají ruku. Dulles ale podobné výhrady neměl. Onoho dne, kdy se oba muži setkali pod silnou ochranou v Curychu, se srdečně pozdravili. U krbu pak nejprve probrali několik společných známých, než se začali věnovat možnosti vojenské kapitulace Němců v Itálii. Generál ujišťoval Dullese, že si vybral toho pravého partnera. „Kontroluji jednotky SS v Itálii,“ prohlásil Wolff s tím, že může zajistit, aby složily zbraně.

Následujícího dne poslal Dulles do Washingtonu tajný telegram, v němž rekapituloval to, co sám nadšeně označoval za průlomovou schůzku s Wolffem. Větší část této depeše byla věnována tomu, jaký dojem na něj nacistický generál udělal. Byl to pohled hodně ovlivněný růžovými brýlemi, který ignoroval spoustu zvěrstev, jimž Wolff velel. „Wolff je osobitý člověk,“ napsal Dulles, a také „dynamický“. „Naše zprávy i pocity naznačují, že představuje umírněnější prvek ve Zbraních SS, s nádechem jistého romantismu.“ Cílem jmenovaného generála, uváděl Dulles ve své depeši, bylo vymanit Německo z války a „ukončit zbytečné ztráty na materiálu i na životech“. Wolff byl podle něj slušný a důvěryhodný člověk. Ti, kdo se s ním setkali, mohli na vlastní oči vidět, že Wolff není „žádný lidožrout“.

Podobný dojem udělali na Dullese i Wolffovi zástupci – vyšší důstojníci Černého řádu, kteří dojednali schůzku. Zjistil například, že nacistický kapitán Guido Zimmer byl navzdory svému členství v SS oddaným katolíkem... Zimmer, tak trochu estét a intelektuál, byl poháněn touhou zachránit italské umělecké a církevní poklady před zkázou, která by je čekala v případě dalšího pokračování války, napsal Dulles. „Zimmer působil v SS jako člověk na nesprávném místě. Byl pohledný, s výraznými rysy, ne takový, jak by si člověk představoval typického důstojníka SS.“

Wolff nehledá žádnou zvláštní ochranu před žalobami z válečných zločinů, ujišťoval Dulles ve své depeši. Jednu drobnou žádost nicméně učinil. Zdálo se, že generál v době, kdy velel svým nacistickým jednotkám v Itálii, nashromáždil zhruba tři miliony akcií různých italských firem. Dulles nesděloval, zda tyto akcie byly uloupeny Židům. Wolff se nicméně v každém případě Dullese zeptal, co by měl s těmito akciemi udělat. Evropské finančnictví byla oblast, kterou Dulles dobře znal. Před válkou pracoval jako právník zastupující velké evropské banky a společnosti. Zdálo se, že ho tak nestydatá otázka nijak nezaskočila. „Navrhl jsem, aby – pokud je to možné – nám poskytl seznam daných čísel a jmen, na něž byly tyto cenné papíry vydány, a ať mezitím udělá vše, co může, aby zabránil jejich odeslání do Německa,“ napsal Dulles do Washingtonu. Dulles se měl postarat o to, že finanční zájmy nacistického generála budou v bezpečí.

Generál Wolff – pravá ruka Himmlera – měl nyní Američany na své straně. O několik týdnů později, když jej zajala skupina partyzánů ve vile nedaleko italsko-švýcarské hranice, vyslali Dullesovi muži tým, který jej osvobodil. Dostali ho do bezpečí. Vděčný Wolff poděkoval americkým zachráncům lahví skotské whisky a krabičkami cigaret Lucky Strike. Dulles se stal ochráncem tohoto nacisty. V poslední vůli napsané pro každý případ, zatímco boje v Itálii pokračovaly, vyjádřil Wolff vděčnost odsouzence vzhlížejícího ke svému spasiteli, jenž mu může přinést záchranu. „Pokud bude po mé smrti napadána má čest,“ napsal generál, „žádám pana Dullese, aby rehabilitoval mé jméno a zveřejnil mé skutečné, humánní záměry.“

Dulles dostal ve vyjednáváních to, co chtěl. Wolff a jeho muži v Itálii souhlasili s tím, že složí zbraně do rukou Spojenců. Byl to, aspoň na první pohled, bravurní vojenský a zpravodajský kousek, který byl zároveň završením Dullesovy stoupající kariéry a o osm let později mu pomohl získat místo ředitele CIA. Stalo se to za prezidenta Eisenhowera a Dulles tehdy sloužil po boku svého bratra Johna Fostera Dullese, který byl ministrem zahraničí. Při pohledu z širší perspektivy nicméně neměla kapitulace Wolffa a jeho mužů tak zásadní význam, jak ho líčil Dulles. Došlo k ní pouhých šest dní před kapitulací celého Německa, a její vojenský dopad byl tudíž jen omezený. V Itálii nepochybně zachránila lidské životy, ale ve většině případů by se pravděpodobně jednalo o životy Němců a Italů, nikoli Američanů. Úspěch Dullesova manévrování byl navíc z pohledu Bílého domu zastíněn nepříjemnými diplomatickými dopady, které vyvolala tajná jednání s nacisty na samotném sklonku války. Stalin a Roosevelt si tehdy vyměnili sérii rozhořčených oficiálních dopisů týkajících se jednání, které Rusové pokládali za americkou hru na obě strany.

Stalin tvrdil, že tajné rozhovory o německé kapitulaci v Itálii byly manévrem, který měl umožnit Němcům napřít veškeré síly proti Rusům na východě. Roosevelt falešně popíral, že by vůbec k nějakým jednáním došlo, a prohlašoval, že „taková nedůvěra, takový nedostatek důvěry“ ohrožuje samotné základy válečného spojenectví. Jen několik dní po napsání třetího a posledního dopisu Stalinovi na toto téma prezident Roosevelt zemřel. (Wolff zaslal Dullesovi osobní kondolenci.) Prezidentovo varování týkající se ohrožení americko-sovětských vztahů se ukázalo jako prorocké. Někteří historikové ostatně později dospěli k názoru, že tato konfrontace týkající se předčasné kapitulace v Itálii, dojednané Dullesem a Wolffem, představovala první vzplanutí studené války, když se stala zdrojem dlouhodobé nedůvěry mezi Washingtonem a Moskvou právě ve chvíli, kdy byl mír na dosah ruky.

Po válce by byl Wolff bez svého ochránce ztracen. Na spojenecké žalobce v Norimberku neudělala tato Dullesova hvězda mezi nacisty žádný dojem a zařadili generála mezi skupinu přibližně dvou desítek „hlavních válečných zločinců“, před nimiž tak vyvstala hrozba trestu smrti. Wolff byl držen ve spojeneckém táboře pro válečné zajatce společně s dalšími předními nacisty. Dokonce i ve vazbě bylo jasné, že Wolffie se těší speciální pozornosti, jíž se dostalo jen nemnoha dalším. Technicky byl válečným zajatcem, ale bylo mu dovoleno nosit německou uniformu a osobní zbraň. Jeden víkend si dokonce směl vyrazit s rodinou na jachtě na jednom rakouském jezeru. Přesto všechno ale projevoval nelibost. Bez ohledu na oficiální popření čehokoli podobného tvrdil, že mu Dulles a jeho lidé ve skutečnosti slíbili plnou imunitu před vyšetřováním spolu s ministerským křeslem v nové německé vládě výměnou za mír v Itálii.

Dulles už mezitím zpracovával norimberské vyšetřovatele, aby jeho spojenec nemusel čelit žalobám. Připravoval místopřísežná prohlášení svědčící v jeho prospěch, stahoval důkazy o jeho zločinech mimo dosah vyšetřovatelů a sháněl pro Wolffa podporu. Americkou ochranu ale nyní v Evropě žádalo za svou spolupráci s Dullesem tolik Wolffových podřízených z Černého řádu, že se politici ve Washingtonu museli rozhodnout, co s nimi všemi vlastně udělají. Netrvalo dlouho a zazněla slova, podle nichž Spojené státy a jejich spojenci mají vůči Wolffovi a jeho nacistům „jistý morální závazek“ za poskytnutou pomoc. James Angleton, který i v budoucnu působil dlouhá léta v čele americké špionáže, hovořil ještě otevřeněji. „Vojenská čest nám diktovala, že musíme ctít sliby dané těmto mužům,“ napsal armádě v roce 1946 o potřebě ochránit dva Wolffovy důstojníky SS před vyšetřováním týkajícím se válečných zločinů. Jeden z těchto příslušníků SS, Eugen Dollman, nejenže unikl obžalobě, ale dokonce se uplatnil u CIA, které předával zpravodajské informace pochybné hodnoty o Sovětech. Samotný Wolffie záhy zmizel bez velkého vysvětlování z norimberského seznamu hlavních válečných zločinců. Došlo k neuvěřitelnému posunu, když se přední příslušník SS stal pouhým „svědkem“ nacistických zvěrstev. Nebylo mnoho pochybností, kdo je za tento posun odpovědný. „Je to zásluhou pana Dullese, že jste nebyl zařazen na seznam prvního norimberského procesu,“ pověděl Wolffovi jeden švýcarský diplomat.

Nabubřelý nacistický generál nicméně projevoval jen pramálo vděčnosti. Byl to přece jeden z předních generálů třetí říše a dožadoval se, aby s ním bylo jako s takovým nakládáno. To on byl skutečnou obětí, hřímal v roce 1947 na jednoho ze spojeneckých vyšetřovatelů. Vykřikoval, že jeho držení coby válečného zajatce – poté, co Dullesovi a Američanům předal Itálii na „stříbrném podnosu“ – bylo horší, než čemu kdy v době Hitlerovy vlády museli čelit Židé. „Žid je zabit v plynové komoře během několika vteřin, aniž by o tom měl ponětí nebo si to vůbec uvědomil. Avšak mí druhové a já jsme mohli během těch jednadvaceti měsíců umřít kdykoliv. Tohle je mnohem nelidštější než likvidace Židů.“

Nakonec byl Wolff, jeden z nejvyšších pohlavárů SS, který přežil válku, roku 1949 odsouzen britským soudem jako „menší delikvent“. Bylo to zhruba stejné, jako když motorista dostane pokutu za dopravní přestupek. Podobně se zpravidla jednalo se soukromými osobami z řad nacistů, ale nikoli s generály SS. Čtyři roky, které již strávil ve vazbě jako válečný zajatec, spolu s výlety na jachtě a dalšími formami utrpení, shledal soud dostatečně tvrdým trestem. Po propuštění jej čekala lukrativní kariéra v německém reklamním průmyslu. Kromě toho pobíral za službu u SS i německou vojenskou penzi. Přes to všechno ale Wolff dával najevo nelibost a po celá léta si stěžoval na to, jak Dulles a Američané porušili slib, že jej uchrání před všemi obtížemi. Poslal dokonce Američanům účet rozepsaný na jednotlivé položky, podle něhož požadoval přibližně 50 000 dolarů za ztrátu času, oblečení a majetku stejně jako za náklady na právní služby. Dullese taková arogance ze strany jeho válečného partnera příliš nepobavila. Podle jeho slov si Wolff „neuvědomuje, jaké má štěstí, že netráví zbytek života ve vězení, a nejrozumnějším chováním z jeho strany by bylo, kdyby mlčel o tom, že přišel o trochu spodního prádla atd. Mohl ztratit mnohem více než košili.“

***

Wolff a jeho zástupci v SS z Černého řádu představovali jen začátek. Lidé v čele americké armády hledali větší ryby, které by mohli získat ke spolupráci: nacistické vědce a techniky odpovědné za budování Hitlerovy válečné mašinerie.

Generál Patton, starý dobrý Krev a střeva, patřil mezi největší obdivovatele vědců. Jako velitel americké zóny v Bavorsku projevoval Patton bezprostředně po spojeneckém vítězství podivnou, skoro až perverzní náklonnost vůči německým válečným zajatcům v amerických rukou. Zatímco o Židech, kteří přežili válku, hovořil jako o „kobylkách“ stojících kdesi pod úrovní lidských tvorů, najímal Patton nacisty jako správce táborů a dovoloval jim, aby si ponechávali dosavadní místa v civilní správě. Jeho počínání bylo v rozporu s příkazy generála Eisenhowera žádajícího „denacifikaci“ Německa, ale o to se Patton podle všeho nestaral. Obdivoval technické schopnosti nacistů, na rozkazy vlastního velení kašlal a chtěl, aby v táborech nadále zůstávali ve vedoucích funkcích. „Poslouchejte,“ řekl Patton jednomu ze svých důstojníků, „pokud tyhle lidi potřebujete, nechte si je a s ničím jiným si nedělejte starosti“.

Několik týdnů po kapitulaci Německa navštívil generál Patton ubikace německých válečných zajatců a vyhledal tam významného nacistického zajatce, jenž tam byl držen – německého generála a vědce jménem Walter Dornberger. Přední německý odborník na rakety Dornberger řídil nacistický program vývoje střely V-2 a dohlížel na práci Wernhera von Brauna a dalších technických odborníků, kteří vyráběli střely se zničujícím účinkem využívané v Evropě Hitlerem. „Vy jste ten chlap, který odpovídal za vývoj raket V-2?“ zeptal se Patton Dornbergera. „Jawohl, Herr General,“ odpověděl Dornberger a pokývl hlavou. Na Pattona to udělalo dojem, vytáhl z kapsy tři doutníky a podal je nacistickému protivníkovi. „Blahopřeji vám,“ pronesl Patton pak. „Já bych to nedokázal.“

Německá výroba střely V-2, která byla první balistickou raketou dlouhého doletu na světě, symbolizovala úroveň, jakou dosáhl technický pokrok v době nacistického režimu, ale současně byla zosobněním barbarských hlubin jeho nelidskosti. Na raketové základně v Peenemünde a později v podzemních továrnách Dora-Mittelwerk chtěl Hitler vyrobit zbraň, jakou nikdo před ním nikdy nevytvořil – bez ohledu na to, kolik životů a jak velké finanční prostředky si to vyžádá. Aby získali onen vědecký zázrak zasvěcený šíření zkázy, shromáždili nacisté k výrobě nové zbraně desítky tisíc otrockých pracovníků z okolních koncentračních táborů. Byli mezi nimi Rusové, Francouzi, Italové, Poláci, Romové, Židé a mnozí další. V podzemní továrně Dora přespávali dělníci rovnou v obrovských vlhkých tunelech spojených s vlastní podzemní továrnou. Pod namířenými hlavněmi zbraní pak den co den odcházeli pracovat. Tito otroci, jejichž úkolem bylo postavit Hitlerovi rakety, zde dřeli do naprostého vyčerpání. Běžně trpěli hlady, byli mláceni, bodáni, bičováni, mučeni. Museli čelit brutálnímu zacházení všeho druhu. Ti nejsmělejší z nich – které nacisté podezřívali z osnování vzpoury nebo plánování sabotáží na střelách – byli věšeni na prostranství, kde se vězni řadili při nástupech. Někdy byli věšeni i na velkých továrních jeřábech. Tyto exekuce nebyly vykonávány na jedno zhoupnutí. Byli popravováni zvolna, centimetr po centimetru vytahováni, aby umírali pomalou, mučivou smrtí. Nacistické sekretářky z podzemní továrny se chodily dívat na tato představení jen tak, pro zábavu. Dívat se museli i vězni. Vyhublé mrtvoly zde byly ponechány po celé hodiny jako varování pro dělníky, aby viděli, co je čeká, pokud budou ohrožovat výrobu Hitlerových raket.

Každý den umíralo přibližně dvacet vězňů na následky nakažlivých chorob šířících se z mrtvol, výkalů a drobné havěti v tunelech. Na počátku dne nacističtí lékaři kontrolovali vězně a rozhodovali o tom, kdo z nich je dostatečně silný, aby mohl pracovat na raketách, a kdo půjde do provizorní nemocnice zřízené kvůli tomu, aby byli vězni udrženi dostatečně při životě, aby mohli dál pracovat. Jeden francouzský vězeň z tábora Dora-Mittelwerk, Michel Fliecx, vzpomínal na to, co se stalo, když jednoho dne roku 1944 onemocněl. „Vynesli mne na nosítkách z tunelu... Doufal jsem, že mne pošlou do nemocnice. Ale ne, usoudili, že jsem stále v příliš dobrém stavu. Člověk už musel být v agónii, aby se tam dostal. Znovu mne poslali jinam..., do místnosti vyhrazené pro ty, kteří měli úplavici... První věc, kterou jsem ucítil, byl strašný puch... Všude kolem mne, na odporných slamnících, ležely kostry, ze kterých visela jen špinavá, šedivá kůže.“

Továrna v táboře Dora-Mittelwerk byla výrobní linkou na smrt. Čím více střel V-2 chtěl Hitler odpalovat po celé Evropě a čím rychleji měly být vyrobené, tím ďábelštější podmínky pro vězně pracující v továrně panovaly. Podobné továrny byly děsivým plodem Hitlerova odhodlání pokroutit vědu a techniku tak, aby naplňovala jeho zvrácené cíle. „Přední mužové vědy jsou zde především proto, aby se věnovali výzkumu, jehož plody poslouží vedení války,“ prohlásil Hitler v roce 1942. „Proto musí spojit síly ve svých specializacích.“

Vítězní Američané viděli balistické střely, které týmy Hitlerových expertů vytvořily. Úžasná válečná mašinerie Německa – od letounů a raket až po tanky a ponorky – si takřka podmanila Evropu. Představitelé armády žasli nad tím, že země velikosti Německa s relativně nevelkými zdroji surovin dokázala dosáhnout takové převahy na bojištích. Zásluhy za to přičítali německým vědcům a byli odhodláni získat tento nacistický mozkový trust pro sebe. Američtí velitelé to pokládali za otázku přežití v poválečném světě. Sovětský svaz, jenž se stával novým nepřítelem, se snažil získávat nacistické vědce na svou stranu všemožnými sliby. Objevovaly se dokonce zprávy o tom, že Moskva unáší neochotné vědce a přepravuje je do sovětské okupační zóny. Američané chtěli svůj podíl. Pro Washington i Moskvu se stali Hitlerovi vědci válečnou kořistí.

Ještě před konečnou porážkou Německa, zatímco byli nacisté z jednoho opěrného bodu po druhém vytlačováni, vysílali Američané vědecké a vojenský týmy s úkolem pátrat na nově obsazených územích a konfiskovat stohy záznamů o výzkumech, jež zde zůstaly. Tito lidé zkoumali na místě výzbroj a technologie dodávající sílu Hitlerově barbarské armádě a vyslýchali nacistické vězně. Mezi těmito poklady bylo i mnoho záznamů šéfa SS Himmlera o nacistických lékařských experimentech nalezených v jedné jeskyni. Washington měl ale větší plány. Armáda měla v úmyslu využít náskok, jehož nacisté dosáhli, a to nejen pomocí studia zajištěných materiálů a výslechů Hitlerových vězňů. Armádní špičky hodlaly odvést vědce do Ameriky – aby tam tito lidé vedli vědecký výzkum pro americké ozbrojené síly.

Tento tajný program začal takřka okamžitě po válce. Nakonec se v jeho rámci ocitlo ve Spojených státech více než šestnáct set německých vědců. Mezi členy Trumanovy administrativy byla tato myšlenka přijímána od počátku nejednotně. Představitelé ministerstva zahraničí byli zásadně proti. Týkalo se to zejména snahy přivést do země odborníky, kteří se podíleli na výrobě smrticích chemikálií používaných v Hitlerových plynových komorách. „Měli bychom učinit všechno, abychom důsledně zabránili německým chemikům a dalším vstupovat do země,“ varoval jeden imigrační úředník. Bezvýsledně. Ozbrojené síly zvítězily. V září 1946 dal prezident Truman ministerstvu obrany oficiální souhlas dopravit omezenou skupinu špičkových německých vědců do Ameriky a využít jejich schopností. Tato operace měla zůstat přísně tajná. Pokud by se na veřejnost dostaly informace o tom, že armáda vozí do USA nacistické agenty – Hitlerovy „anděly smrti“, jak je ve svém protestu označil jeden z představitelů ministerstva zahraničí –, mělo by to katastrofální dopad na veřejnost v USA i v Evropě. Ve tváři jednoho z amerických diplomatů se objevil výraz nelíčeného šoku, když se dověděl, že armáda má v úmyslu dovést do země tisíce německých vědců. Podle vyprávění jednoho člověka z armády bylo z reakce uvedeného diplomata zřejmé, že lidé na americkém ministerstvu zahraničí „neměli ani ponětí o tom, že se uvažuje o takovém počtu, a že když prezident vyslovil souhlas s ,několika‘ vybranými vědci, neměl na mysli takový počet“.

Program verbování nacistických vědců vstoupil do historie jako Project Paperclip (Operace Kancelářská sponka). Onen název získala operace díky tomu, že důstojníci pročítající materiály potenciálních nacistických rekrutů používali kancelářské sponky, aby spojovaly německé záznamy o jejich činnosti v době války a jejich americké dokumenty. Nacistické záznamy a materiály o tom, co by mohli dělat v Americe, byly nyní úhledně spojeny. Během několika měsíců sestavili lidé z americké armády seznam čtyřiadvaceti tisíc německých kandidátů, z nichž by se dalo vybírat. Nejednalo se ale jen o raketové techniky. Mezi dotyčnými byli i lékaři a biologové, inženýři a metalurgové. Dokonce i odborník na výživu, tiskař a správce sbírek hmyzu v berlínském muzeu. Nebyli to jen samí významní vědci. „Jejich technické schopnosti jsou jen průměrné,“ napsal jeden armádní důstojník do hodnocení dvou raketových inženýrů přidělených na leteckou základnu v Ohiu. Jeden německý vědec specializující se na leteckou medicínu, dr. Konrad Schäfer, byl přiveden na vojenskou základnu v Texasu i poté, co jej vyšetřovatelé norimberského procesu přímo spojili s nacistickými zvěrstvy. Brzy poté ho poslali zpátky do Německa – nikoli ovšem kvůli jeho nacistické minulosti, ale jednoduše proto, že „prokázal velice málo vědeckého postřehu“. Armáda byla ochotná tolerovat případné válečné zločiny dr. Schäfera, ale nikoli jeho technickou neschopnost.

Někteří z naverbovaných v rámci Operace Kancelářská sponka pro práci ve prospěch USA nebyli vůbec žádní vědci. Jeden z nich, Herbert Axster, býval náčelníkem štábu generála Dornbergera – šéfa prací na střelách V-2, který si vysloužil obdiv generála Pattona. Axster byl převezen do USA nikoli kvůli svým technickým znalostem (původní profesí byl právník), ale kvůli manažerským schopnostem, které prokázal, když pomáhal řídit závod na výrobu nacistických střel v Peenemünde. Stejně jako všichni ostatní byl překvapen, když zjistil, že o něj mají v USA zájem. V Evropě byl po skončení války uvězněn a musel čelit obžalobě z válečných zločinů. Ohromilo jej proto, když uslyšel, že míří spolu s von Braunem, Dornbergerem a dalšími německými vědci, kteří pracovali na projektu V-2, na leteckou základnu v Texasu. „Řekl jsem: ,Proč? Já nejsem žádný technik.‘ A jakýsi americký plukovník mu vysvětlil: ,Americká armáda potřebuje vědět, jak to bylo organizované v Peenemünde, abychom dokázali zorganizovat náš vlastní raketový program.‘“

Alespoň oficiálně bylo zakázáno nabírat vědce, kteří byli aktivními členy nacistické strany. A rovněž válečné zločince. „Obecně řečeno, jedná se o vynikající muže,“ holedbal se jeden z představitelů armády. V praxi byl nicméně údajný zákaz týkající se příliš horlivých nacistů jen fasádou a velení americké armády jej odbývalo jako nesmyslný. Kousek po kousku byl zákaz angažmá osob náležejících ke tvrdému jádru Hitlerových stoupenců odbouráván v moři byrokratických opatření. Ačkoli se měli němečtí vědci prověřovat ještě předtím, než jim byl povolen vstup do USA, v případě von Brauna a stovek dalších nebyly tyto prověrky dokonce ani zahájeny poté, co byli dotyční ubytováni na vojenských základnách po celé zemi. Armáda nakonec usoudila, že členství v nacistické straně nebude na překážku, pokud dotyčný vědec předloží „prohlášení (přibližně o délce jedné strany) vysvětlující toto členství a uvádějící polehčující okolnosti, pokud nějaké existují“. Pokud prověrka některého jednotlivce skončila negativním výsledkem, mohla armáda jednoduše provést další a změnit výsledek. „Fanatičtí“ nacisté se tak mohli najednou proměnit v naprosto neškodné osoby.

Von Braun, duše nacistického programu raket V-2, byl typickým příkladem proměnlivé přízně osudu, jíž museli nacističtí vědci čelit. Na konci války byl vzhledem ke svým blízkým vazbám na Hitlera, členství v nacistické straně, důstojnické hodnosti a vyznamenáním vyhodnocen jako „potenciální bezpečnostní riziko“. Stačilo ale několik měsíců a jeho přínos pro americký raketový program byl najednou překlasifikován na životně důležitý pro národní bezpečnost USA. Odvezli jej do Texasu – společně s rodiči, nevěstou a bratrem, jenž byl rovněž vědcem působícím v Peenemünde. Kromě něj putovalo do USA skoro sto členů jeho německého týmu, jenž pracoval na raketách V-2, který kolem sebe nyní von Braun znovu sestavil ve Fort Bliss.

Třebaže byla ustanovení zakazující využívat členy nacistické strany fakticky přehlížena, stěžovali si představitelé armády, že jejich partneři z ministerstev zahraničí a spravedlnosti proceduru spojenou s přijímáním německých vědců kvůli jejich nacistické minulosti příliš protahují. Armádní činitelé kvůli podobným průtahům soptili. Byrokraté zpomalující příjezdy vědců by měli při své práci projevit „špetku realismu“ a pochopit, že němečtí vědci spojení s nacismem nakonec budou do země vpuštěni – uvedl ve svém memorandu z roku 1947 mluvčí projektu, kapitán námořnictva Bosquet Wev. Ve slovech jmenovaného kapitána se opakoval názor dalších důstojníků, když prohlásil: „Pokud jde o německé vědce, neměl by být nacismus nadále pokládán z hlediska národní bezpečnosti za vážnější hrozbu, jestliže dnes představuje pro celý svět nebezpečí hrozba komunismu... Brát i nadále větší ohledy na spojení s nacismem by se dalo trefně vyjádřit jako ,bití mrtvého nacistického koně‘. Podobné ohledy, jež vedou ke zpoždění nebo maření akcí v souvislosti s vědci, kteří mohou zajistit vědecký pokrok Spojených států, způsobují škody, jež by měly být odstraněny.“

Netrvalo dlouho a nikdo již ani nepředstíral, že by se chtěl spolupráci s nacisty – ať již fanatickými či jinými – vyhýbat. Americké letectvo dopravilo na svou základnu v Ohiu odborníka na tryskové motory Emila Salmona, náčelníka jednotky SA, třebaže dotyčný byl denacifikačním soudem uznán vinným z vypálení synagogy. Zástupce ozbrojených sil uvedl, „že si jsou vědomi nacistických aktivit pana Salmona a jistých obvinění vznesených jeho společníky v Evropě, ale navzdory tomu o něj stojí“.

A tak přijížděli. Němečtí chemici z koncernu IG Farben – smutně proslulé společnosti dodávající smrtonosný plyn do nacistických plynových komor. Raketoví vědci pracující pod vedením Dornbergera a von Brauna v táborech v Peenemünde a Dora-Mittelwerk, kde zotročení dělníci vyráběli balistické střely. Lékaři z koncentračních táborů, kteří praktikovali na vězních svou prazvláštní medicínu. A stovky dalších. Těmto odborníkům se v Americe obvykle vyplácelo šest dolarů denně. Kromě toho dostávali pohodlné ubytování, laboratoře s personálem a příslib udělení amerického občanství, pokud bude jejich práce shledána užitečnou. Později se k nim mohly připojit i jejich rodiny. Vědci byli radostí bez sebe.

Přes veškerou snahu ozbrojených sil udržet celou operaci v tajnosti začaly několik měsíců po příjezdu první skupiny Němců na jaře 1946 prosakovat informace na veřejnost. Bylo obtížné ukrýt tisíc vědců s německým přízvukem, dokonce i na vojenské základně. Jak už předtím varovalo ministerstvo zahraničí, mnoho Američanů bylo rozhořčeno, když se dověděli, že armáda dovezla do země Hitlerovy vědce, aby zde napříště žili od Floridy až po Kalifornii jako jejich sousedé. Někteří vznášeli námitky vycházející z obav o národní bezpečnost. Němcům se podle nich nemohlo věřit, že zůstanou loajální vůči Americe. Někteří upozorňovali na morální problémy. Vzhledem ke své nacistické minulosti byli tito vědci „potenciálně nebezpečnými nositeli rasové a náboženské nenávisti“, uváděl protestní dopis podepsaný roku 1946 Albertem Einsteinem, Normanem Vincentem Pealem a asi třemi desítkami známých Američanů. Jeden z kritiků přidal v jednom časopisu posměšnou poznámku: „Rada potenciálnímu válečnému zločinci: pokud se zúčastníš masové vraždy, ale ceníš si vlastní kůže, buď vědcem, synu. V současnosti to je jediná cesta, jak někomu může projít vražda.“

Lidé z ozbrojených sil se snažili těmto prudkým reakcím čelit pozitivně laděnými příběhy o nových německých imigrantech, které dodávali médiím. Reportéři v Texasu byli pozváni, aby se přišli podívat na Němce čekající na nádraží v El Pasu s květinami v rukou, až se znovu shledají se svými manželkami, dětmi, příbuznými a nejméně v jednom případě i s německou milenkou. Americká pošta vydala dokonce i známku na paměť příjezdu německých vědců získaných v rámci Operace Kancelářská sponka na základnu Fort Bliss v Texasu. Podobné pozitivně laděné obrazy byly podle mínění představitelů armády nezbytné, aby čelily negativní veřejné kampani vyvolávané, jak prohlásil jeden důstojník, „přirozenou židovskou předpojatostí vůči všemu nacistickému“, a aby se zajistilo, že Operace Kancelářská sponka bude pokračovat.

Jen ve výjimečných případech vyplula na povrch válečná minulost osob přicházejících do USA. V roce 1952 napsal vlivný autor novinových sloupků Drew Pearson článek obviňující jednoho z německých lékařů přivezených na Randolphovu leteckou základnu u San Antonia ze souhlasu „s příšernými lékařskými pokusy, které nacisté prováděli na bezmocných obětech“. Dotyčný vědec, dr. Walter Schreiber, měl na svědomí vystavování polských dívek plynné formě gangrény. Podle Pearsona bylo proti dotyčnému v Norimberku vzneseno obvinění ze spáchání válečných zločinů. Přesto byl onen lékař záhadně „očištěn“ ještě předtím, než jej americké ozbrojené síly dopravily do USA. Pearsonovo odhalení ale nezpůsobilo žádné větší projevy hněvu, nikdo nežádal vyšetřování ani slyšení v Kongresu, které by se týkalo německých vědců přivážených do Ameriky. Vše se omezilo jen na několik dalších krátkých článků uvnitř novin a protestní dopis od skupiny bostonských lékařů, podle nichž bylo zaměstnání dr. Schreibera na letecké základně „odrazem nejen morálních standardů v medicínské profesi, ale současně i v celé zemi“.

Ozbrojené síly zprvu vystoupily jen s vlažnou obranou doktora Schreibera. Plukovník, který stál za jeho jmenováním do funkce, trval na tom, že letectvo nemělo tušení o hrozných obviněních vznesených americkými vyšetřovateli v Norimberku. Dr. Schreiber byl nicméně podle plukovníka jediným odborníkem na lékařský výzkum, který se v Texasu prováděl. Trumanovi lidé nebyli ochotni riskovat, že kauza v podobě jednoho novinového článku, kterého si skoro nikdo nevšiml a jenž se týkal jediného nacistického vědce, by se mohla rozrůst v něco většího, co by zasáhlo stovky Němců žijících nyní v USA. Během několika týdnů po publikování článku Trumanova administrativa oznámila, že dr. Schreiber opouští Ameriku. Vojenské letectvo jej uklidilo pryč z Texasu – nikoli však do západního Německa, kde by mohl skončit před soudem kvůli válečným zločinům, ale do bezpečného úkrytu v Argentině. Dr. Schreiber „naznačoval, že je spokojen... s přesídlením do Argentiny“, stálo v tajném dokumentu amerického letectva o tomto přemístění. Jednu stížnost týkající se toho, jak s ním Američané zacházeli, ale nacistický lékař pronesl. „Vyjádřil nelibost,“ že mu armáda neřekla o plánu na přesun do Argentiny předem, a rozzlobilo jej, že se o něm dočetl nejdříve v novinách.

Občasné problémy ale nedokázaly zpomalit narůstající počet německých vědců přicházejících do země. Představitelé ozbrojených sil dělali vše, co bylo v jejich silách, aby se postarali o usnadnění celého procesu a aby se Němci v Americe dočkali příjemného uvítání. Němečtí vědci v Alabamě nazvali jednu čtvrť u Huntsville „Kraut Hill“ (Skopčácký kopec), neboť v tamní emigrantské komunitě našla spousta z nich pohodlný domov. Američtí důstojníci ze základny se občas smáli, když poslouchali, jak alabamští raketoví inženýři zpívají s jižanským přízvukem německé hospodské písně nebo když naopak vídali německé lékaře, jak bloumají po základně v San Antoniu v kovbojských kloboucích a vysokých botách. Nacistické Německo zde bylo nicméně vnímáno spíše jako cosi, co vzbuzuje zájem, než jako zdroj nepříjemných pocitů. Plukovník Paul Campbell, lékař na letecké základně, pomáhal dostat do Texasu tři desítky lékařů a vědců věnujících se lékařskému výzkumu. Slíbil jim, že „ode dne, kdy si vyzvednou své první americké dokumenty, o nich nebudeme mluvit jako o Němcích, a tak či onak je začleníme do celého našeho systému“. Stanou se „bona fide příslušníky americké komunity“ a jejich minulost zůstane bezpečně za nimi. A tak se i stalo.

Bez ohledu na to, jak rozsáhlou akcí Operace Kancelářská sponka byla, zůstávala jen jednou z cestiček tvořících nacistickou krysí stezku do Ameriky. Vedle vědců zde byly stovky nacistických agentů, které využívaly CIA a další americké zpravodajské služby jako špiony v Evropě i v Americe. Neexistoval žádný tajný rozkaz ani oficiální prezidentská direktiva, která by opravňovala americké tajné služby zaměstnávat nacisty – alespoň nikoli v takové podobě, jak učinili Truman a Eisenhower v případě vědců. Americké zpravodajské služby jednaly tajně jako vždy a nikdy nevytiskly žádné přijímací formuláře ani nevydaly pokyny, které by zakazovaly angažovat fanatické nacisty, jak formálně učinilo ministerstvo obrany v případě vědců a lékařů. Na počátku padesátých let již nicméně měli Allen Dulles jako šéf CIA, J. Edgar Hoover jako představitel FBI a spolu s nimi i několik dalších šéfů amerických tajných služeb po celém světě ohromující rozsáhlou síť volně propojených agentů z řad bývalých nacistů a příslušníků SS. Tito lidé se stali zpravodajskými pěšáky studené války. V Evropě, na Středním východě, v Jižní Americe i ve Spojených státech pracovali nyní pro Američany stovky malých Karlů Wolffů – bývalých nacistů spojených s brutalitami hitlerovského režimu, kteří však byli nyní vnímáni jako hradba proti Sovětům.

Síť se rozrůstala vlastní setrvačností. Jeden bývalý nacistický agent naverbovaný do služby pro USA mohl vést k zisku dalšího. Jedna síť antikomunistických špionů složená z desítek bývalých příslušníků SS vedla ke vzniku další a pak ještě další. Když se v roce 1953 stal prezidentem USA někdejší hrdina druhé světové války Eisenhower, existovala již hustá síť těchto agentů. Od Mnichova až po New York a na mnoha místech mezi těmito dvěma body na mapě nyní stovky nacistických důstojníků, kteří byli ještě před několika lety zapřisáhlými nepřáteli USA, stály údajně na americké straně jako špioni, informátoři a zpravodajské „zdroje“. Ti všichni byli nyní živeni a ubytováni, placeni a chráněni, vysíláni a vyslýcháni, opatřováni krycími jmény, očišťováni a chováni jako v bavlnce svými americkými řídícími důstojníky. Fakt, že svého času pracovali pro hitlerovskou třetí říši, nyní jen sotva koho zajímal.

„Věděli jsme, co děláme,“ prohlásil Harry Rositzke, důstojník CIA, který vedl počátkem padesátých let v Mnichově sekci pro špionáž proti Sovětskému svazu. „Instinkt nám radil využít každého parchanta, pokud to byl antikomunista... Touha nabírat spolupracovníky nepochybně znamenala, že jste se příliš nedívali na jejich doporučení.“ Další důstojník CIA napsal v roce 1953: „Západ bojoval zoufalou bitvu s Východem. Se Sověty. A my vezmeme každého, kdo nám pomůže Sověty porazit – kohokoli a bez ohledu na to, jaká je jeho nacistická minulost.“

V rámci tajného programu zaměřeného na špiony nazvaného Operation Happiness (Operace Štěstí) nabízeli Američané bývalým důstojníkům gestapa, kteří byli právě propouštěni na svobodu, peníze, zaměstnání pro jejich děti, sliby imunity a další lákadla výměnou za jejich služby. I tak ale někteří z Hitlerových mužů raději odmítli, než aby pracovali pro vítěze nad Německem. „Popálené dítě se vyhýbá ohni,“ poznamenal jeden z náčelníků gestapa, který pracoval několik let po válce v západním Německu jako hodinář, když odmítl opakované nabídky Američanů. Nepracoval by pro ně, sdělil jim tento hodinář, „bez ohledu na to, kolik by mu zaplatili“. Jakkoli chtěli Američané získat nacisty ke spolupráci, samotní nacisté o to mnohdy nestáli.

Horlivost, jakou Spojené státy projevovaly v Norimberku, pokud šlo o potrestání válečných zločinů, byla již dávno ta tam. Během prvních čtyř let od konce války jen samotné Spojené státy odsoudily a popravily 277 německých válečných zločinců. Více než 700 dalších skončilo ve vězení. Odplata tedy přicházela rychle. V nově vytvořeném západním Německu ale koncem čtyřicátých let narůstal vůči Američanům tlak, aby dali najevo shovívavost vůči desítkám nacistů, kteří již byli za válečné zločiny odsouzeni na šibenici nebo k dlouhým trestům ve vězení. Jako vždy byla součástí amerických úvah, co podniknout s nacisty, sovětská hrozba. Když v roce 1950 vypukla válka v Koreji, jejímž prostřednictvím se zde střetly Moskva a Washington, dalo západní Německo jasně najevo svůj postoj: pokud chce Truman jeho pomoc v konfrontaci se Sověty, budou muset Američané prokázat jistou velkorysost vůči Němcům odsouzeným za válečné zločiny.

Rozhodnutí o tom, zda projevit podobnou shovívavost vůči nacistům, padlo na Johna McCloye, pragmatického washingtonského právníka, jenž vedl americké operace v poválečném Německu. Hned od počátku dával najevo lhostejnost vůči nacistické genocidě. Jako vrcholný představitel Rooseveltovy administrativy v době války odmítal McCloy v roce 1944 opakované prosby vznášené představiteli Židů a rovněž Rooseveltovým Výborem pro válečné uprchlíky (War Refugee Board), aby se uskutečnilo bombardování železniční trasy z Maďarska do Osvětimi, případně samotných koncentračních táborů, s cílem ukončit masové vraždění. Nyní, sedm let po válce, když na něj západní Německo vyvíjelo nátlak, aby Američané jednali s odsouzenými válečnými zločinci ještě mírněji, McCloy vyhověl. V lednu 1951 oznámil, že ušetří jednadvacet nacistických válečných zločinů odsouzených k trestu smrti a že u desítek dalších zkrátí délku trestů odnětí svobody, díky čemuž jim umožní vyjít z vězení na svobodu. Mezi těmi, jimž se dostalo podobného dobrodiní, byli nacističtí důstojníci podílející se na smutně proslulých válečných masakrech, vědci provádějící lékařské experimenty v koncentračních táborech a průmyslníci, kteří pomáhali budovat a financovat německé plynové komory i balistické střely, přičemž na tom všem rovněž slušně vydělali. Západní Němci byli samozřejmě nadšení. Věděli, že za takový postoj mohou děkovat studené válce a zostření situace v Asii. „Nyní, když mají Američané plné ruce práce s Koreou,“ pronesl s úšklebkem jeden z německých průmyslníků, odsouzený kvůli využívání otrocké práce a nyní předčasně propuštěný na svobodu, „se chovají mnohem přátelštěji.“

Změna amerického postoje znamenala svobodu pro mnoho válečných zločinců už několik let po válce. Současně však znamenala i možnost získat práci a ochranu, neboť představitelé americké špionáže měli v úmyslu využívat nově nalezené partnery ve studené válce. Došlo tak k tomu, že ani ne deset let po německé kapitulaci začala zapouštět kořeny americká síť složená z „reformovaných“ nacistů vyznačujících se nenávistí vůči komunismu.

Kolaborant s nacisty Mikola Lebed pracoval v New Yorku pro CIA, aby rozdmychával protisovětský odpor mezi ukrajinskými imigranty v Americe. Pronášel antisovětské projevy, řídil skupiny pracující skrytě pro CIA a cestoval do Evropy, kde plnil tajná poslání. V době války byl Lebed na Ukrajině známý jako „proslulý sadista a proněmecký kolaborant“. Hovořily o tom výpovědi svědků, které měla americká armáda ve svých materiálech, a byl spojen s „hromadnými vraždami“ Ukrajinců, Poláků a Židů. Pracovníci americké zpravodajské služby jej i přesto propašovali do USA společně s jeho ženou a dcerou. Když se jej imigrační úřad snažil v roce 1952 kvůli informacím o jeho válečných zločinech deportovat, Allen Dulles to zablokoval. Lebedova špionážní síť měla podle vyjádření šéfa CIA „nevyčíslitelnou hodnotu“.

Andrija Artukovic žijící poblíž Los Angeles, jenž byl za války vysoce postaveným kolaborantem s nacisty, který nesl odpovědnost za smrt stovek tisíců Židů, Srbů a Romů, se nyní stal zdrojem informací pro FBI při pátrání po hrozbách ze strany komunistů v Americe. V situaci, kdy jej jeho vlastní rivalové mezi chorvatskými uprchlíky obviňovali z páchání válečných zločinů, byl Artukovic rád, že má vládu na své straně. Americkým agentům dal jasně najevo, jak „oceňuje zájem FBI o jeho bezpečnost“.

Ve Washingtonu se věnoval špehování Sovětů i nadále jeden z předních Hitlerových poradců na záležitosti spojené se Sovětským svazem Gustav Hilger. Nyní ovšem pracoval jako tajný analytik pro CIA. Třebaže byl v Evropě stíhán kvůli nacistickým válečným zločinům, představitelé ministerstva zahraničních věcí a CIA intervenovali v jeho prospěch a dostali jej pod změněným jménem do USA. Zajistili pro něj rovněž bezpečnostní prověrku vysokého stupně a současně i vnější nátěr úctyhodnosti pomocí místa na Harvardově univerzitě a na Univerzitě Johna Hopkinse. Hilger se za svou loajalitu k nacistům neomlouval. „Necítím potřebu hájit své činy nebo názory. Nic mne nenutí, abych vydával důrazná prohlášení nebo nějak popíral svou vlastní minulost,“ napsal v roce 1953 ze svého nového amerického domova.

V jordánském hlavním městě Ammánu zatím Tscherin Soobzokov bloumal na rozkaz CIA po tamních emigrantských lokálech, aby identifikoval uprchlíky ze severního Kavkazu – Bílé Rusy, jak si sami říkali –, kteří nenáviděli Sověty stejně jako on. Jeho úkolem v rámci tajného programu bylo verbovat další emigranty ze staré vlasti, kteří by byli ochotni ke špionáži proti Sovětskému svazu ve prospěch Američanů.

V Bavorsku pak žil Klaus Barbie – známější v době války v nacisty okupované části Francie jako Lyonský řezník – společně se svojí rodinou v pohodlném bytu, který mu zařídili Američané. Jako špion měl kromě toho slušný plat. Oddával se lenošení u plaveckého bazénu, který společně s dalšími agenty z řad bývalých nacistů využíval jako příhodné místo ke schůzkám se svými americkými kontakty. Usoudili, že v tomto prostředí nebudou jejich příchody a odchody vyvolávat tak velkou pozornost. Když se francouzští představitelé dožadovali jeho vydání – „Zatkněte Barbieho, našeho mučitele!“ vyzývaly novinové titulky –, Američané ho jednoduše odmítli vydat. Spolu s tím, jak narůstalo napětí mezi Francií a USA, odvezli jej američtí agenti v tichosti mimo Evropu. V roce 1951 ho dopravili do Bolívie. Jeden z armádních činitelů došel k závěru, že Barbie působí jako „počestný muž“. Jeho cena pro Spojené státy v podobě agenta pracujícího proti Sovětskému svazu byla jednoduše „příliš vysoká“, než aby se ho Američané mohli vzdát.

Nikde ale neprobíhala spolupráce mezi bývalými nacisty a americkými zpravodajci čileji než v samotném Německu. V rámci tajného programu označovaného krycím jménem Rusty zde začalo takřka ihned po skončení války na čtyři tisíce agentů se zpravodajskou prací pro Američany pod velením bývalého nacistického brigádního generála Reinharda Gehlena majícího vynikající kontakty. V situaci, kdy se Spojené státy i Sovětský svaz snažily získat v rozděleném Německu i jinde kontrolu nad poválečnou Evropou, pokládali Gehlenovi muži v oblastech pod sovětskou kontrolou kabely k odposlechům, monitorovali sovětský rádiový provoz a jezdili vlaky po Evropě, aby během cest shromažďovali zpravodajské informace. Američtí špioni nebyli pro podobně podrobnou práci vybaveni dostatečnými znalostmi terénu ani němčiny, takže armáda i CIA daly tuto práci na starost Gehlenovým lidem. „Pokud jsme měli někdy získat nějaké zpravodajské informace o Sovětech, byla nyní ideální doba,“ prohlásil jeden z amerických agentů, který spolupracoval s bývalým nacistickým generálem.

Mnoho Gehlenových agentů – podle jednoho odhadu nejméně stovka, ale pravděpodobně jich bylo více – bylo spojeno s nacistickými zvěrstvy. Lépe by se na ně hodila charakteristika „psanci“ než „přínos pro zpravodajskou práci“, jak napsal jeden z agentů americké armády, když varoval před využíváním těchto lidí. Gehlenova skupina financovaná Američany se stala bezpečným útočištěm pro válečné zločince všeho druhu. Jeden z jeho kurýrů sloužil za války u mobilní likvidační jednotky spojené se zavražděním jedenácti tisíc Židů. Další Gehlenův muž zabíjel během války sovětské politické vězně. Třetí byl odpovědný za recyklování oblečení zabaveného Židům v průběhu cest do táborů smrti v Polsku.

Přesný počet zločinců, které Gehlen v Evropě zaměstnal ve své špionážní síti, byl tajemstvím, neboť tento bývalý nacistický generál odmítal dát svým šéfům z americké armády a CIA skutečná jména agentů. V jeho rychle rostoucí síti panovala skutečná atmosféra beztrestnosti. Spojené státy platily v prvních poválečných letech jeho skupině půl milionu dolarů ročně, Gehlen se dokonce dostal v roce 1951 do Ameriky, kde se s ním během cesty zacházelo jako s celebritou. Navštívil také zápas světové série na stadionu Yankee. Generál ale nedával najevo svůj vděk. Pokud vůbec odpovídal na otázky amerických partnerů, krmil je často jen polopravdami nebo dezinformacemi. Případně jimi manipuloval proti Britům a Francouzům, kteří se rovněž ucházeli o jeho služby. Američtí zpravodajci ale zoufale potřebovali informace o Rusech, a dál proto spolupracovali s Gehlenem a platili mu i navzdory častým pochybnostem. Občas se stávalo, že představitelé americké armády stíhající válečné zločince chtěli získat informace o válečných aktivitách některého z Gehlenových neslavně proslulých agentů. Představitelé americké špionáže v takovém případě odpovídali: jsou to Gehlenovi muži. A jsou nedotknutelní.

Zatímco se američtí partneři snažili retušovat válečné záznamy těchto lidí, samotní špioni rekrutující se z řad bývalých nacistů se nijak nenamáhali, aby kamuflovali svou ideologii nebo své zločiny. Theodor Saevecke, důstojník SS, jenž pracoval s Adolfem Eichmannem, zatýkal během války Židy a posílal je do táborů na otrockou práci, kromě toho se sám přiznal, že na jednom náměstí v Itálii nařídil veřejnou popravu politických vězňů, aby tak demonstroval neochvějnou sílu nacistů. I poté, co začal v poválečné Evropě pracovat pro CIA, zůstal stejně zatvrzelý – a to brutálně upřímným způsobem, který musel znervózňovat jeho americké šéfy. Většina bývalých nacistů ve službách CIA se snažila alespoň kamuflovat svou zločinnou minulost. Saevecke však „stále dychtí po době, kdy byla nacistická strana v sedle“, napsal jeho řídící důstojník ze CIA v roce 1951. „Je přesvědčený, že zásady nacionálního socialismu byly správné.“

Když musel Saevecke čelit obviněním z válečných zločinů, které proti němu vznášeli lidé, kteří je v Itálii přežili, hledal ochranu – aniž by to snad někoho překvapilo – u CIA. Saevecke měl ve hře dva trumfy: kromě toho, že jeho síť špionů pracovala po válce pro CIA, tvrdil rovněž, že v posledních týdnech války pomohl dojednat Allenu Dullesovi a nacistickému generálovi Karlu Wolffovi dřívější kapitulaci Itálie. Dulles, jenž se mezitím stal ředitelem CIA, si na něj nepamatoval, ale i přesto byl ochoten mu pomoci, pokud to bude možné, stejně jako pomohl Wolffovi a dalším. „Náš postoj vůči Saeveckovi bude záviset na tom, jak špatný doopravdy byl,“ napsal Dulles. „Pokud je jeho minulost nějakým způsobem obhajitelná,“ hodlala CIA zbavit dotyčného obvinění z válečných zločinů a umožnit mu, aby pokračoval ve špionážní práci. Pokud by tomu tak nebylo, navrhovala najít jmenovanému práci v soukromé detektivní agentuře jako „pojistku“, aby se něco nepokazilo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nacisté ve službách USA.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.