JOTA/2015

Doctor Who: 11 Doctors, 11 Stories

Text copyrights © the individual authors and BBC Worldwide Limited, 2013

1) Text copyright © Artemis Fowl Ltd and BBC Worldwide Limited, 2013

2) Text copyright © Michael Scott and BBC Worldwide Limited, 2013

3) Text copyright © Marcus Sedgwick Limited and BBC Worldwide Limited, 2013

4) Text copyright © Philip Reeve and BBC Worldwide Limited, 2013

5) Text copyright © Patrick Ness and BBC Worldwide Limited, 2013

6) Text copyright © Richelle Mead and BBC Worldwide Limited, 2013

7) Text copyright © Oneta Malorie Blackman and BBC Worldwide Limited, 2013

8) Text copyright © Alex Scarrow and BBC Worldwide Limited, 2013

9) Text copyright © Charlie Higson and BBC Worldwide Limited, 2013

10) Text copyright © Derek Landy and BBC Worldwide Limited, 2013

11) Text copyright © Neil Gaiman and BBC Worldwide Limited, 2013

BBC, DOCTOR WHO (word marks, logos and devices), TARDIS, DALEKS,

CYBERMAN and K-9 (word marks and devices) are trademarks of the

British Broadcasting Corporation and are used under licence.

BBC logo © BBC, 1996

Doctor Who logo © BBC, 2012

Licensed by BBC Worldwide Limited

All rights reserved

This book, first published in 2013 by Children’s Character books Ltd under the title DOCTOR WHO: 11 DOCTORS, 11 STORIES, is published under licence from Children’s Character Books Ltd, a joint venture company between Penguin Books Limited and BBC Worldwide Limited.

Translation © Věra Kovářová, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-889-4

ISBN mobi 978-80-7462-910-5

Eoin Colfer

První Doktor:

Doktorova velká ruka

1

Strand, Londýn, 1900

Doktor nebyl ze své nové biohybridní ruky příliš nadšený.

„Absurdní. Vždyť to ani není pořádná ruka,“ stěžoval si Alridgeovi. „Má jenom dva prsty, což je oproti tradičnímu humanoidnímu počtu poněkud málo.“

Alridge si nenechal žádné stížnosti líbit, ani od Pána času.

„Tak ji vraťte. Nikdo vám ji nenutí.“

Doktor se zamračil. Věděl, jakým stylem Alridge vyjednává a že xingský chirurg teď nahodí udičku, aby odlákal zákazníkovu pozornost.

„Chtěl byste vědět, proč jsem zavřel svou ordinaci na Gallifrey?“ zeptal se Alridge.

Udička nahozena. Vždycky když potřeboval Alridgeovu pomoc, vytasil se chirurg s touhle historkou.

„Že by za to mohl náš titul?“ otázal se Doktor nevinně.

„Přesně,“ opáčil Alridge. „Říkat si Pánové času? Není to trochu nabubřelé? Temporálního imperátora už vám někdo vyfoukl, co? Škoda, mohli jste to zkrátit na Temperátor.“

Temperátor, pomyslel si Doktor. To je skoro zábavné.

Zábavné, protože jeden Pán času známý jako Bytový architekt na jedné konferenci s velkou slávou navrhl naprosto stejný titul a po zbytek jeho kvantových dnů mu nikdo neřekl jinak než Zlý Temperátor.

Doktor ale nemohl nechat problesknout svou podlouhlou tváří ani náznak úsměvu – zaprvé proto, že jeho úsměvy obvykle vypadaly jako smrtelný škleb, a zadruhé proto, že by Alridge využil situace a vyhnal by cenu ještě výš.

„Pět prstů, Alridgi,“ trval na svém. „Potřebuju kompletní ruku už jenom proto, abych si ráno zapnul košili. Lidi dávají knoflíky na ty nejdivnější místa, i když dobře ví, že existuje suchý zip.“ Pohlédl na svoje kapesní hodinky. „Nebo spíš bude, asi tak za půl století.“

Alridge zacinkal na jeden z ohnutých keramických prstů svým skalpelem. „Kostra má jen dva prsty, to uznávám, Doktore, ale biorukavice jich má pět, včetně palce, všechny ovládané signály z kostry. Hotový biohybridní zázrak.“

To na Doktora udělalo dojem, ale nedal na sobě nic znát. „Dal bych přednost stoprocentně biologickému zázraku, pokud by vám to nevadilo. A strašně spěchám.“

„Přijďte za pět dní,“ odpověděl mu Alridge. „Vaše ruka z masa a kostí tu na vás bude čekat. Potřebuju jen malý vzorek.“ Vrazil Doktorovi pod nos sklenici. „Plivněte, prosím.“

Doktor mu vyhověl s úlevou, že plivanec pro tentokrát postačí. Před nějakou dobou, po celém tom fiasku se Záhadným Dvojníkem, byl nucen se rozloučit s dvěma litry TL-pozitivní krve, ze které pak separovali plazma.

„Pět dní? Nemohl byste to trochu uspíšit?“

Alridge pokrčil rameny. „Je mi líto. Mám tam vzadu bandu obojživelných lidí, kteří syčí po prodloužení ocasů. Stojí mě celé jmění, protože jsem si musel najmout hasičské auto, abych je mohl kontinuálně zvlhčovat.“

Doktor pražil Alridge pohledem, dokud obtloustlý chirurg nepovolil.

„Dobrá. Dva dny. Ale bude vás to něco stát.“

No jistě, pomyslel si Doktor a připravoval se na špatné zprávy. „Kolik přesně mě to bude stát?“

Ačkoli kolik byl pravděpodobně špatný termín, protože Alridge obvykle obchodoval spíš s komoditami než s penězi.

Chirurg se poškrábal na strništi, které mu tečkovalo bradu jako bodliny dikobraza. Pokusil-li se některý z londýnských výrostků, budižkničemů, lapků a pobudů vejít do Alridgeových Mechanických oprav a rekonstrukcí s nadějí, že upláchne s nějakým tím třpytivým řetízkem, čekalo na něj nemilé překvapení. Protože Alridge dokázal nafouknout tváře a vystřelit z nich jedem napuštěné bodliny s rychlostí a přesností srovnatelnou s kočovníky z Bornea a jejich smrtícími foukačkami. Provinilec se pak probudil o šest hodin později připoutaný k zábradlí u věznice Newgate a na posledních pár dní měl jen velmi mlhavé vzpomínky. Vězeňští dozorci začali těmto občasným přírůstkům říkat „čapí děti“.

Doktor s úšklebkem ukázal na Alridgeovu bradu. „Snažíte se mě zastrašit, Alridgi? Má to být výhružka?“

Alridge se zasmál a brada se mu zavlnila. „Ale no tak, Doktore. Tohle je přece na tom to zábavné. Obchod a tak. Naše malá hra.“

Doktorův výraz byl nečitelný. „I kdybych nepřišel o jednu ruku, neusmíval bych se jako idiot. Nesměju se. Nehraju hry. Mám vážné poslání.“

„Dřív jste se smál,“ opáčil Alridge. „Pamatujete na tu záležitost s vražednými žížalami? To přece bylo k popukání, ne?“

„Ty žížaly vylučovaly oxid dusný,“ odvětil Doktor, „zde známý jako rajský plyn, takže jsem se smál jaksi proti své vůli. Obvykle se veselí neoddávám. Vesmír je vážné místo a já jsem nechal svou vnučku na hlídce u jednoho domu.“

Alridge na desce stolu roztáhl prsty. „Dobrá. Věřte, že tuto nabídku dělám jen kvůli úžasné Susan. Za pronájem biohybridu a výrobu nové ruky v mé magické kádi požaduji…“ Zarazil se, protože sám věděl, že to, oč právě hodlá požádat, nebude Pánem času bez smyslu pro humor přijato s nadšením. „Týden vašeho času.“

Doktor chvíli nechápal.

„Týden mého času?“ Pak do sebe zapadla ta správná ozubená kolečka a Doktorovi to došlo. „Chcete, abych byl vaším asistentem.“

„Jenom na týden.“

„Sedm dní? Chcete mě jako asistenta na celých sedm dní?“

„Vy mi zaručíte svůj čas a já vám zaručím… ruku. Mám jednoho opravdu důležitého stálého klienta, který ode mě něco potřebuje. Mít po boku chytrého chlapíka, jako jste vy, by mi hodně pomohlo.“

Doktor se jedinou zbývající rukou štípl do čela. „To není možné. Můj čas je drahocenný.“

„Samozřejmě se můžete zregenerovat sám,“ navrhl Alridge nevinně. „Možná bude mít ten další chlápek větší smysl pro humor. O smyslu pro módu ani nemluvě.“

Doktor se naježil, i když ne tak dramaticky, jak to občas dělal Alridge.

„Tento oděv mi vybral počítač, abych zapadl mezi místní. Móda s tím nemá co dělat. Móda je totiž přesně taková ta lehkomyslná zábava, která lidi…“

Doktor větu nedokončil a chirurg se rozhodl, že to za něj neudělá, i když oba věděli, že chybějící slovo je „zabíjí“. Doktor ho nechtěl vyslovit, aby tím snad smrt nepřivolal. Bylo jí v Doktorově životě až dost. Alridge to věděl a soucítil s ním.

„Dobrá, Doktore. Vypěstuju vám ruku výměnou za čtyři dny vašeho času. Solidnější nabídku byste nikde nedostal.“

Doktor o tom neochotně zauvažoval. „Čtyři dny, říkáte? Mám na to vaše slovo kolegy – návštěvníka této planety?“

„Máte mé slovo chirurga z kláštera Xing. Můžu vám ruku doručit do TARDIS, pokud chcete. Kde parkujete?“

„Nad Hyde Parkem.“

„Držíte si nosánek nad smogem? Vlastně tu mám pár pěkných nosů, kdybyste náhodou měl zájem o něco méně… výrazného.“

Hovor nebezpečně zaváněl prázdným klábosením a o klábosení ani nezávazné povídání Doktor příliš nestál. Co se týče klepů a žvanění, ty přímo nesnášel.

„Čtyři dny,“ zopakoval. Doktor zvedl pahýl svého levého zápěstí, na kterém dřív seděla jeho levá ruka, a bez dalšího slova přitiskl biohybridní pařát chirurgovi na hruď.

Alridge přešel to gesto mlčením a pozvedl husté obočí. Nakonec byl Doktor nucen požádat: „Připojil byste mi prosím tu biohybridní ruku?“

Alridge vytáhl z opasku svůj sonický skalpel.

„Opatrně s tím,“ řekl Doktor. „Není dobré se nechat unést.“

Alridge zatočil skalpelem jako obuškem. „Jistě, pane. Opatrnost je mé druhé jméno. Ve skutečnosti je mé druhé jméno Nešika, ale to odrazuje zákazníky a vypadám pak jako jeden z těch trpaslíků, kterým jednou přinesou slávu pohyblivé obrázky.“

Doktor neodpověděl a ani se nepohnul, protože Alridge už pracoval na jeho zápěstí a připojoval k němu dočasnou hybridní ruku, odřezával spálenou tkáň a hledal nervová zakončení.

Úžasné, pomyslel si Doktor. Nevypadá, že by se nějak zvlášť soustředil, a já přesto nic necítím.

To bylo samozřejmě poznávací znamení xingských chirurgů – jejich pozoruhodná rychlost a přesnost. Doktor kdysi slyšel historku o tom, jak se učedníci budili uprostřed noci bolestí, protože jim profesor amputoval jejich vlastní prst u nohy. Pak jim měřili čas, jak dlouho jim bude trvat znovu si prst přišít s pomocí dentální nitě, tří ještěrkových svorek a sklenice světlušek.

Něco jako Bradavice, pomyslel si Doktor a uvědomil si, že tuhle narážku nikdo neocení ještě skoro celé století.

Během několika minut už chirurg natahoval plastickou kůži ovládanou myšlenkami a poodstoupil, aby si s obdivem prohlédl svou práci.

„Tak, zkuste s ní pohnout.“

Doktor poslechl a ke svému zděšení zjistil, že jsou na ruce nalakované nehty.

„Není to snad náhodou dámská ruka?“

„Jo,“ připustil Alridge. „Ale byla to statná žena. Mužná jako vy. Nesnášela smích a tak. Vy dva byste si skvěle rozuměli.“

„Dva dny,“ řekl doktor a natáhl prst se zahnutým, rudě nalakovaným nehtem.

Alridge se ze všech sil snažil potlačit záchvat smíchu, až jeden osten z jeho brady vystřelil do zdi. „Promiňte, mistře, tedy Pane času, sire. Je těžké vás brát vážně, když máte nalakované nehty.“

Doktor sevřel umělé prsty v pěst, narovnal si astrachánový klobouk a rozhodl se co nejdřív si opatřit pár rukavic.

Alridge podal Doktorovi jeho hůl.

„Neřekl jste mi, jak jste o ruku přišel.“

„Ne,“ odpověděl Doktor. „Neřekl. Pokud to musíte vědět, bojoval jsem s Pirátem duší, který mě zranil žhavým mečem. Naštěstí žhavé ostří kauterizovalo ránu, jinak byste se teď asi díval na úplně jiného Doktora. Samozřejmě jsem pomocí čisté koncentrace dokázal vytěsnit bolest.“

„Piráti duší,“ ušklíbl se Alridge. „Tu zvěř nikdy neošetřuji. Je to otázka zásad.“

„Hmm,“ zabručel Doktor a zapnul si vojenský svrchník až ke krku. Mohl říct „pche, humbuk“, ale ta hláška už patřila někomu jinému.

2

Strand byl plný pouličních prodavačů a otrhaných dětí, které denně přicházely z londýnských slumů, aby pronásledovaly bohaté džentlmeny, stejně jako železo následuje magnet, a rudolících opilců klopýtajících z nechvalně proslulé krčmy U Psa a kachny. Pokud si někdo všiml postaršího bručouna kráčejícího směrem k Charing Cross, nic zvláštního by na něm nespatřili, kromě toho, že trochu překvapeně hleděl na svou levou ruku, jako by k němu promlouvala.

Vysloužilý voják, mohli by si myslet při pohledu na jeho svrchník a pravidelný krok.

Možná světoběžník, mohli by odtušit z jeho ruského klobouku.

Nebo výstřední vědec – tomu napovídaly lokny bílých vlasů pohupující se v chůzi, nehledě na slonovinové držadlo lupy vykukující mu z kapsy.

Nikdo netušil, že je toho večera v jejich středu Pán času. Nikdo kromě jeho vnučky Susan, pravděpodobně jediné osoby ve vesmíru, jež dokázala Doktora přimět k úsměvu při pouhé myšlence na ni.

Mnoho věcí Doktorův úsměv nevyvolávalo: klábosení, odpovídání na otázky ve chvílích nouze, odpovídání na otázky ve chvílích naprostého klidu, malby gallifreyských subjunktivistů (banda podvodníků), pozemská pomazánka známá jako Marmite, lidský televizní pořad Blakeova sedma, jenž byl naprosto absurdní, a vlhká, štiplavě zapáchající viktoriánská tlačenice. Londýňané museli snášet typický odér složený z dvou dílů otevřené kanalizace, jednoho dílu uhelného dýmu a jednoho dílu pachu nemytých těl. Tento výrazný zápach neměl slitování a čichala ho pradlena stejně jako královna. Letní horko nebo stálý vítr dokázaly zápach ještě vystupňovat a Doktor měl dojem, že neexistuje ve vesmíru puch, který by víc nesnášel.

Když došel na Charing Cross, nedokázal ten pach už vydržet a mávl si na drožku. Odmítl drožkářovu nabídku půlky sendviče, přitiskl si k ústům vzduchový filtr maskovaný v kapesníku a zabořil se hluboko do sedadla, aby řidiči naznačil, že nestojí o žádné další otázky. Nesledoval cestu, nevšiml si ani zajížďky přes Picadilly, kde se převrátil mlékařský vůz a jeho náklad se rozlil po ulici, a věnoval se v mysli problému, který ho stál mnoho nocí spánku a čerstvě také levou ruku.

Piráti duší byli odporní tvorové. Ubohá sebranka humanoidních druhů z celého vesmíru, majících společné jen dvě věci. Zaprvé, jak už bylo řečeno, vypadali zhruba jako lidé, a zadruhé, nedali by ani zlámanou grešli za život někoho jiného. Piráti duší měli velmi specifický modus operandi – vybrali si planetu, jejíž obyvatelé dosud neměli hyperprostorové schopnosti, pak nad ní zakotvili v oblacích a vyslali dolů jezdce jedoucího na antigravitačním vlečném paprsku nesoucím uspávací prostředek, rovnou do ložnic malých dětí. Antigravitační paprsek byl chytrý nápad, ale uspávadlo v něm bylo přímo geniální, protože i když se oběť vzbudila, sedativa způsobila, že si její mozek vytvořil nějakou fantastickou pohádku, a tak se nechala dobrovolně odnést pryč. Věřily, že jsou schopny létat, nebo se jim žokej zdál jako slavný dobrodruh, jenž nutně potřebuje jejich pomoc. V každém případě se nebránily a nedělaly rozruch a hlavně nedocházelo k poškození zboží. Když paprsek dopravil děti do pirátské lodi, poslali je do strojovny a zavěsili je k helmám vysávajícím mozek, nebo je rozsekali na orgány a končetiny, které si pak piráti transplantovali sami na sebe. Nic nepřišlo nazmar, ani jeden nehet, ani jeden elektron. A proto se oněm banditům říkalo Piráti duší.

Doktor piráty vytrvale pronásledoval napříč vesmírem i časem. Stalo se to jeho posláním, jeho posedlostí. Podle jeho galaktické sítě byla posádka, která ho připravila o ruku, poslední posádkou operující na Zemi. Naposledy se s nimi zapletl právě v tomhle městě a TARDIS tu teď znovu detekovala jejich antigravitační stopu. Pro piráty to bylo už dvacet let od doby, kdy jejich kapitán amputoval Doktorovi levou ruku, ale pro Pána času, který v TARDIS skočil o mnoho let kupředu, to byla velmi čerstvá rána.

Nastalo něco, co by Susan nazvala průlomem. Lodě Pirátů duší se často vyhýbaly úřadům díky tomu, že měly neproniknutelné štíty, které znemožňovaly jejich odhalení.

Museli přijít o jeden ze svých ochranných štítů, předpokládal Doktor. A díky tomu byli na chvíli viditelní, než to dokázali opravit. Spousta času na to, aby je TARDIS detekovala. Dobrá práce, moje milá.

Ať už vznikla díra v pirátském štítu jakkoli, byla už naneštěstí zase opravena a Doktor neměl tušení, jestli se Piráti pořád vznášejí nad Hyde Parkem, ukrytí v oblačné přikrývce, anebo už se přesunuli na další působiště. Pirátská posádka měla obvykle v zásobě zhruba stovku ulic, které v náhodném pořadí znovu a znovu navštěvovali. Obecně měli ale tendenci vracet se na hojná loviště. Pokud je tedy chtěl někdo vystopovat, stačilo mu jen velké odhodlání a spousta času.

A já mám obojí, přemítal Doktor. A k tomu vynalézavou vnučku.

Někdy až příliš vynalézavou. Možná by bylo moudré Susan zkontrolovat. Občas se zdálo, jako by svévolně ignorovala přesné instrukce, protože, jak sama říkala, zdálo se to správné.

A i když to často byla správná věc z morálního hlediska, jen zřídka to platilo i z hlediska taktického.

Stejně jako Doktor myslel na to, že se ozve Susan, pravděpodobně i Susan měla v úmyslu se ozvat jemu, protože Doktorův zápěstní komunikátor vibrací oznámil příchod zprávy. Nečekaně zavibroval vzápětí podruhé, pak potřetí. Následovalo několik dalších.

Doktor se podíval na malý displej a uviděl tucet zpráv. Všechny byly od Susan a všechny přišly ve stejný čas. Co to má znamenat? Sám tyto komunikátory navrhl a sestrojil. V případě potřeby dokázaly vysílat i napříč časem.

Pak mu to došlo.

Tupče. Tupče. Jak to, že tě to nenapadlo?

Alridge byl v tomhle městě inkognito. Zjevně nainstaloval pár rušících talířů. Kdyby kdokoli skenoval planetu, nenašel by po chirurgovi a jeho udělátkách ani stopy.

Susan se s ním snažila spojit celý večer, ale on byl v odrušené zóně.

Doktor se přesunul k poslední zprávě, která dorazila teprve před pár sekundami, a klikl na „přehrát“.

„Dědečku,“ říkal udýchaný Susanin hlas. Doktor ji slyšel dupat, jak běžela. „Už nemůžu čekat. Paprsek vnikl do čísla čtrnáct, jak jsi předvídal. Opakuju, číslo čtrnáct. Musím těm dětem pomoct, dědečku. Nikdo jiný tu není. Prosím, rychle přijď. Pospěš si, dědečku, pospěš si!“

Doktor se proklel, že byl tak hloupý, hodil směrem k drožkáři pár mincí a zařval na něj, ať pospíchá na konec Hyde Parku sousedící s Kensingtonskými zahradami.

Měla počkat. Řekl jsem jí, aby počkala. Proč musí být tak ztřeštěná?

Jak se blížili k řadovým domům na konci parku, přehrál si Doktor zbytek Susaniných vzkazů v naději, že v nich nalezne informace, které by mu pomohly zachránit ji i děti.

Jak tomu zatím rozuměl, seznámila se Susan v parku s třemi dětmi a přišla na to, že jejich rodiče odjeli kvůli otcovým problémům s nervy do zázračných nových lázní ve Švýcarsku. V obavách před kletbou zanechali s dětmi jistého kapitána Douglase, člena osobní stráže samotné královny, aby je ochránil.

Kletba. Rodina, stejně jako mnoho jiných, věřila, že děti mizí kvůli kletbě.

Doktor uviděl známé žlutohnědé světlo pirátského paprsku vstupujícího do domu. Vyskočil z drožky, proběhl po chodníku osvětleném mihotavou září plynových lamp a vyběhl po schodech domu číslo čtrnáct. Dveře byly typicky viktoriánsky pevné a ramenem je nebylo možné vylomit.

A co moje biohybridní ruka? vzpomněl si Doktor a rozhodl se podrobit Alridgeovu technologii zkoušce.

Bez zaváhání udeřil do dveří levou rukou. Prostřední kloub narazil do mosazného zámku a navzdory okolnostem Doktora na chvilku zaplavil pocit zadostiučinění, když kovový zámek pod nárazem zapraskal a okolní dřevo se doslova rozletělo na třísky. Jeden z umělých prstů sice praskl jako převařený párek, ale Doktor věděl, že to Alridge pochopí. Koneckonců, Susanin život byl v nebezpečí.

Vpadl do haly, a aniž by se podíval nalevo či napravo, zamířil hned po schodech nahoru. Piráti šli rovnou do patra, přímo do ložnice. Doktor věděl do které, protože pode dveřmi prosvítalo oranžové světlo a slyšel tlumené bzučení jako ze vzdáleného včelího úlu.

Antigravitační paprsek.

Jdu příliš pozdě. Má drahá Susan.

S téměř zvířecím řevem rozrazil dveře do pokoje falešným palcem a nad tím, co uviděl, se mu téměř zastavila obě jeho srdce.

Přesně takovou ložnici by člověk očekával v běžném městském domě lepší společnosti v Kensingtonu: vzorovaná sametová tapeta, na zdech zarámované obrázky – a oranžový paprsek ustupující arkýřovým oknem jako vystrašený had. Nicméně v jiném než Doktorově světě by se oranžový paprsek normálnosti asi poněkud vymykal.

Susan visela ve vzduchu. Proplouvala ven oknem se zasněným úsměvem ve tváři. Pohybovala se pomalu, jakoby pod vodou. „Našla jsem maminku. Setkám se s ní. Pojď se mnou. Podej mi ruku, dědečku.“

Doktor málem přijal nabízenou ruku, ale kdyby to udělal, vstoupil by také do paprsku, stejně jako k tomu přiměl Susan její soucit s dětmi. A na to bylo příliš brzy, neboť ve chvíli, kdy by se v paprsku nadechl, i na něj by zapůsobil uspávací prostředek, a i Pán času dokáže zadržet dech jen na určitou dobu.

Vedle Susan spatřil Doktor v paprsku i shluk dalších postav.

Dostali děti i stráž. Musím je všechny zachránit a nějak to už dnes večer skoncovat.

A tak doktor obešel paprsek, ignoroval Susaniny prosby, i když mu lámaly srdce, a vyšplhal bočním oknem na střechu, kde stál Pirát duší s obrovským mečem a čekal, aby se svezl zpátky do lodi na konci antigravitačního paprsku. Pirát byl obrovský a do půl těla nahý. Kůži mu brázdila směsice jizev a transplantované tkáně. Jeho nadměrná hlava byla kompletně vyholená až na copánek, který se mu tyčil nad temenem hlavy jako vykřičník.

Mano-a-mano, povzdechl si Doktor. A ten pirát je mnohem větší mano než já.

3

Doktor a Pirát stáli tváří v tvář na šířku jedné kluzké břidlicové tašky. Vítr stáčel mlhu do vírů a nad hlavami se jim rozprostíral obrovský prostor vesmíru. Jeden poryv sebral Doktorovi klobouk z hlavy a odnesl jej přes mišmaš sedlových střech na hromadu uhlí deset metrů pod nimi.

Budu ho zřejmě brzo následovat, uvědomil si Doktor. Neměl ale jinou možnost než se pustit s milým pirátem do boje. Koneckonců stál mezi ním a jeho vnučkou.

„Igby zabít bílý vlas,“ procedila skrz zaťaté zuby odporná kreatura. Podle všeho o sobě pirát mluvil ve třetí osobě, a Doktora označil barvou jeho vlasů, čímž ne náhodně uvědomil Doktora o existenci osoby jménem Igby, která má něco proti bílým vlasům.

„Propusť vězně,“ křikl Doktor do větru. „Nemusíš vést takovýhle život. Můžeš žít v míru.“

A i když si Doktor zbraně vždycky ošklivil, zrovna teď si přál, aby měl po ruce něco podstatnějšího než jen vycházkovou hůl, aby mohl odrážet rány, které k němu směřovaly.

„Bílý vlas mně líbit. On legrační,“ zařval Igby a jeho zvučný hlas prořízl vzduch. „Pojď zemřít, stařec.“

Existuje celkem velká šance, že přesně to udělám, zasmušil se Doktor. Ale navzdory špatným vyhlídkám nesmím prohrát. Někdy záleží na životě víc než na okolnostech.

Oranžový antigravitační paprsek pulzoval a vypaloval sloupec v londýnské mlze. V jeho útrobách se vznášely siluety omráčených obětí, jež si ve svých snech byly jisté, že se vznášejí ke svému na míru ušitému nebi.

Veselá dobrodružství, šplhání na stromy, hrdinství a tak.

Jak dlouho jim ta fantazie vydrží, než se ukáže realita pirátské lodi?

Doktor se vydal opatrně vpřed. Pečlivě si vybíral cestu na kluzkém hřebenu střechy, přičemž měl celou dobu napřaženou hůl. V okamžiku, kdy vystoupil ze zákrytu komína, udeřily do něj živly bočními poryvy větru a sprškami ledového deště. Ze všech sil se snažil na zrádném povrchu udržet rovnováhu, a kdykoli uvolněná taška vyklouzla ze svého lože a rozbila se o dláždění, uvědomil si Doktor, v jakém je nebezpečí.

Ačkoli moc nehrozí, že bych na to snad zapomněl.

Igby na něj čekal. Oči mu krvežíznivě plály, mával mečem ve složitých obrazcích, které každým máchnutím odkrajovaly Doktorův optimismus.

Tenhle mimozemšťan je zkušený zabiják. Žoldák. Jak bych mohl já, pacifista s hůlkou, doufat, že ho porazím?

Odpověď byla nasnadě.

Igby byl jezdec na paprsku, což prozrazovalo jemné zabarvení jeho kůže. Doktorovi to připomnělo (pokud lze někomu připomenout budoucnost) zapáchající toxický hnus, který si na kůži budou patlat dámy z jedenadvacátého století ve jménu opálené pleti. Jezdci byli imunní vůči uspávacímu prostředku, ale dlouhodobé působení paprsku jim obvykle poněkud pošramotilo IQ.

Takže. Igby se zdál být silný a rychlý, ale možná trochu mdlého rozumu.

Takže, přemýšlel Doktor, musím použít taktiku.

Udělat něco nečekaného.

Přibližovali se. Dle všeho měl Igby ve všem navrch. Byl na vrcholu sil, obdařený svaly, zlatými zuby a prostředkem masivního hrudníku se mu táhlo motto Pirátů duší: Nikdy nepřistáváme.

Doktor si všiml, že se Igbyho stín zatřepotal a posunul, a uvědomil si, že se antigravitační paprsek pomalu vrací směrem k lodi. Pokud k tomu dojde, bude všechna naděje ztracena. I kdyby Susan přežila a on ji znovu našel, bude z ní úplně jiný člověk – a její úžasný duch bude zlomený.

„Ne!“ vykřikl. „To nedovolím!“

Igby se zasmál a škubl hlavou směrem k Doktorovi, jako by nějakému neviditelnému kamarádovi dával najevo, že je Doktor blázen. Pak si i on všiml, že se paprsek vzdaluje, a došlo mu, že to tady musí co nejrychleji skoncovat, nebo by se mu mohlo stát, že zůstane trčet na Zemi.

„Líto, stařec. Ne hry už, prostě zabít mečem teď.“

Igby se vrhl na Doktora. Vzdálenost mezi nimi překonal dvěma rychlými kroky. Doktor před sebou v obranném gestu držel svou hůl, ale Igby mu ji stříbrným chráničem zápěstí vyrazil.

„Hlupák,“ odplivl si Igby. Plivanec procedil mezi zuby hrbolatými jako hřebeny hor.

Pozvedl čepel do výšky a sekl s ohromující silou na Doktorovu hlavu. Nebyl čas na hlouposti. Pirát měl zjevně v úmyslu rozpůlit jeden z největších čelních laloků ve vesmíru jedinou silnou ranou. Ačkoli to Doktor nemohl vědět, byl to Igbyho oblíbený trik a vytetované čárky na jeho pažích nezaznamenávaly počet dní ve vězení, ale spíš počet hlav, které rozetnul za náležitého svědectví minimálně dvou svých spolubojovníků.

Jak se Igby rozmáchl, došlo mu, že tu není nikdo z jeho kumpánů, aby mu dosvědčil další oběť, a tak otočil hlavu k lodi, jen aby zkontroloval, jestli je některá z kamer na přídi zaměřená na něj, a aby kameře poskytl jasný pohled na svou tvář a tím předešel jakýmkoli pochybnostem.

„Podívat,“ křičel směrem ke kameře. „Já zabít bílý vlas. Žádný problém.“

Igby ucítil náraz, jak očekával, ale byl poněkud jiný než ten, který obvykle signalizoval jeho oblíbený smrtící úder na lebku.

Igby obrátil pohled k Doktorovi a s velkým překvapením uviděl, že stařec drží jeho meč v levé ruce.

„Igby,“ řekl Igby. Bylo to jediné slovo, které ho napadlo.

Pirát škubnul mečem, ten byl ale uvězněný v Doktorově biohybridním sevření. Igby to zkusil znovu, tentokrát vší silou. Doktora to na chvilku zvedlo ze střechy, a pak dočasný pojící polymer, který spojoval biohybridní rukavici a Doktorovo zápěstí a nikdy neměl poznat podobné blázniviny na střechách, prostě povolil a s mlaskavým zvukem se od zápěstí oddělil. Igbyho škubnutí ho vychýlilo z rovnováhy za hranici veškerých pokusů se zachránit a Pirát přepadl dozadu.

Doktor napřáhl obnažené keramické prsty a pokusil se piráta zachytit, ale Igby už byl mimo jeho dosah. Mohl jen nevěřícně zamrkat na protézu, která se k němu natahovala, a zamumlat poslední slova svého mrzkého života.

„Hák,“ zaskřehotal a po všech čtyřech se svezl po střeše a spadl dolů do tmy.

Doktor litoval každé ztráty života, jakkoli ohavného, ale teď nebyl čas na to truchlit nad Igbyho smrtí. Oranžový vlečný paprsek mizel do oblak a za několik sekund už bude mimo Doktorův dosah. Možná už dokonce byl.

Kéž bych už zregeneroval a byl ten vysoký chlápek s motýlkem, pomyslel si Doktor, který měl občas vize svých budoucích já. Ten je vždycky silný a rychlý. Předpokládám, že všechno to neustálé běhání sem a tam po chodbách, které pořád provozuje… bude provozovat… možná bude, v jedné z mých možných budoucností… je k něčemu dobré.

„Zatracený sled událostí,“ křičel na bezcitné živly. „Copak nemá mít člověk aspoň jednu rozumnou možnost?“

Pokud měly živly odpověď, nechaly si ji pro sebe.

„Asi ne,“ zamumlal si Doktor. „Tak vzhůru do té nerozumné.“

Kráčel po hřebenu střechy k nejbližšímu komínu. Šel co nejrychleji, než jeho podvědomí dojde, jaký šílený plán sleduje, a pokusí se ho zastavit. U komína zaškobrtl a uvolnil dvě tašky i s ptačím hnízdem. Odtamtud se odrazil a byl vyzdvižen blednoucím světlem pirátského vlečného paprsku.

4

Antigravitační paprsek do sebe Doktora nasál a jeho napadlo, že takhle se asi člověk cítí, když ho něco sežere. Pravda je, že to byl víc než dojem. Doktor byl sežrán na jediné dovolené hned dvakrát. Poprvé ho spolkla jedna blarpská velryba v jezeře Rhonda. Tyto velryby považovaly za vrchol zábavy polykat plavce a vystřelovat je dýchacím otvorem zase ven. Pak si nad hladinou plácly ploutvemi a od srdce se nebohému plavci zasmály. Plavci to obecně brali s humorem – kdo by si koneckonců chtěl něco začínat s dvacetitunovou velrybou?

Doktor ty vzpomínky zapudil. Bude na ně čas jindy, až se nebude vznášet v antigravitačním paprsku vysílaném lodí Pirátů duší.

Doktor si uvědomoval, že mu zbývá jen několik okamžiků jasného vědomí, než ho uspávadlo v paprsku ukolébá do poklidného spánku, kdy se mu bude zdát, že se všechny jeho sny vyplní. Doktor sebou energicky zatřásl, aby se udržel vzhůru, zatímco stále zadržoval dech.

Najednou byl zpět na Gallifrey, konečně v bezpečí a se svou rodinou.

„Tak to má být,“ říkala jeho matka a usmála se na něj. Její dlouhé vlasy ho hladily po čele. „Zůstaň tady, můj malý Doktůrku. Zůstaň tu se mnou a povídej mi o světech, které jsi navštívil. Tak ráda si tvé příběhy poslechnu.“

Je tak krásná, pomyslel si. Přesně jak si ji pamatuju.

„D’arvit!“ zaklel Doktor nahlas. „Už to na mě působí.“ Začal popisovat, co se kolem něj děje, aby zůstal při smyslech.

„V paprsku je chyceno šest lidí. Tři děti a tři dospělí, když počítám Susan jako dospělou, což nevím, jestli bych měl, když vezmu v úvahu, že svévolně neuposlechla moje instrukce. Všichni zdatní. Piráti potřebují mládí a sílu, aby poháněly jejich loď. Nevidím Susan do tváře, ale cítím její radost. Co asi vidí ve svých snech?“

Paprsek byl víc než jen světlo. Při dotyku kladl odpor a byl silně nabitý, aby umožnil přesun husté hmoty.

„Vím, že se pohybujeme,“ pokračoval Doktor ve vyprávění. „Přesto ale žádný pohyb nevnímám. Vůbec žádné tření. Upřímně mohu říct, že navzdory hrozivým okolnostem jsem se nikdy necítil tak pohodlně.“

Kolem Doktora proplul hubený stín a on i z kratičkého pohledu poznal, že je to Susan. Poznal ji tak jistě, jako kojenec pozná hlas své matky.

„Susan, drahoušku!“ zvolal a vydal tak z plic další převzácný vzduch, ale její úsměv se ani nezachvěl a Susan neodpověděla.

V jejím výrazu Doktor spatřil velikost jejího optimismu ohledně vesmíru a uvědomil si, jak strašně se zhroutí v rukou Pirátů duší. Nesměl dovolit, aby k tomu došlo.

Propluli vrstvami nafouknutého kumulu, který připomínal lístkové těsto. Když se z něj vynořili, uviděl hvězdy. Druhá hvězda nalevo náhle zablikala a zaprskala, když se vypnul ochranný štít, a kde byla předtím obloha, visela teď masa pirátské tovární lodi.

Paprsek je táhl směrem ke speciálně upravené nákladní plošině středně velké meziplanetární fregaty. Spodek lodi byl poznamenán mnoha blízkými střety s asteroidy a palbou. Doktor jasně viděl bodové sváry na místech, kde byl nedávno připevněn nový plát.

Vrata vesmírné lodi se otevřela a Doktor uviděl, že antigravitační paprsek je upraven tak, aby vycházel z nitra samotné lodi, což bylo příšerně nebezpečné, pokud by nebyl naprosto přesně kalibrován, ale zároveň to Pirátům umožňovalo dopravit své oběti přímo dovnitř a ihned je zpracovat.

„Antigravitační dělo vystřeluje zevnitř,“ podotkl Doktor, ale cítil, že bitvu o jasné vědomí pomalu prohrává. „Subjekty jsou vtaženy dovnitř a často spontánně a naprosto synchronně zpívají slovo od slova monzorianskou operu Vrčení Nasayerů.“

Nech toho! okřikl Doktor sám sebe. Vezmi rozum do hrsti. Říkej, co vidíš.

„Loď Pirátů duší funguje na stejném principu jako ty ohavné orthonianské velrybářské lodě,“ povídal a cítil brnění v pažích. „Jakmile jsou subjekty vyloženy uvnitř pirátské lodi, počítač je naskenuje a loď rozhodne, jak nejlépe každého z nich využít. Většinu připoutají k bateriím a vysají z nich energii, ale někteří jsou odesláni rovnou na jatka, kde je rozporcují na kusy. Piráti duší jsou humanoidi, převážně, ale ne výlučně z planety Ryger. Jejich těla jsou extrémně odolná a dokážou snadno přijímat různé části transplantátů od nejrůznějších druhů, jako například od lidí ze Země. S včasnými transplantacemi se může pirát dožít klidně i tří nebo čtyř set pozemských let.“

Obří brána doširoka zívla a nasála oběti do obřích jatek. Z plechového stropu visely řady háků na maso a uprostřed stála dvojice pirátů v gumových zástěrách, připravená omýt příchozí vodními děly. V opasku měli k bateriím připojené žhavicí nože pro případ, že počítač doporučí okamžitou amputaci.

Vypnuli paprsek a jeho náklad dopadl s žuchnutím do jámy v podlaze. Doktor si potvrdil, že kromě něj a Susan jsou tam čtyři další.

Šest lidí, které musím zachránit, problesklo mu hlavou. A Piráti jsou rozhodně ve výhodě.

Jakmile vybledly i poslední hutné kapky antigravitačního paprsku, rozvinuli piráti svoje hadice, obrátili je proti svým nejnovějším úlovkům a proudem vody proměnili Susan, Doktora a čtyři další ve směsici údů a těl v jednom koutě jámy.

Piráti se bavili. „Oni tak pitomí,“ řekl jeden. „Ty podívat, já je znovu postříkat.“

Doktor se skoro nemohl nadechnout. Voda ho zaplavovala z obou stran. Vůbec nic neviděl a nemohl by se bránit, ani kdyby chtěl. Ale on nechtěl. Když váš nepřítel věří, že jste v bezvědomí, nechte jej při tom, dokud nezískáte taktickou výhodu.

Jednoduše řečeno: předstírejme, že jsme mrtví, dokud se nepřiblíží.

Druhý pirát zahodil hadici a zkontroloval ovládací panel počítače s velkými barevnými tlačítky.

„Loď říkat píp, Gombe,“ řekl zaraženě. „Co píp znamenat?“

Co píp znamenat? Piráti zřejmě drželi pomalejší členy posádky na nižších palubách. V případě Igbyho pravděpodobně v podpalubí.

Gomb si připnul hubici hadice na speciální poutko na opasku a spěchal zkontrolovat obrazovku.

„Zvláštní píp!“ vykřikl. „Mít Pána času. Počítač říkat Pán času. Mozek mít cenu hodně moc peněz. Velký houba mozek.“

I když ležel pod hromadou těl v jámě na jatkách, Doktor si našel chvilku na to, aby se urazil.

Houba mozek, no jasně.

Gomb zamžoural na hromadu spících těl. „Který?“

„Rozložit je,“ přikázal mu první pirát. „Já říct kaptánovi rovnou a my možná dostat flašku grog pro ty a já. Ty najít Pána času.“

Doktor se snažil vyprostit svoje končetiny z chumlu, aby měl aspoň nějakou šanci při fyzickém zápase, ale byl pevně zaklíněný, přišpendlený hromadou ostatních těl, tvář necelý metr od Susan. Oči už měla otevřené a Doktor si všiml, že se jí vrací vědomí.

Je vyděšená, pomyslel si. Nesmím dovolit, aby tady umřela.

Ale Susan byla zatím naživu a stejně tak Doktor.

„Dědečku,“ zašeptala, „co můžeme dělat?“

„Pššt,“ sykl na ni tiše Doktor. Přál si, aby ji mohl nějak povzbudit, ale nejspíš přijdou ještě horší věci, než se situace zlepší, což se pravděpodobně stejně nestane. „Chvilku si zdřímni.“

Pirát Gomb skočil do jámy. Jeho boty při dopadu zazvonily. Šoural se přes zavřenou bránu k místu, kde čekal Pán času se svým houbovitým mozkem. Zpíval si při chůzi překvapivě čistým tenorem, což bylo stejně nečekané jako slyšet přednášku o kvantové fyzice z úst lumíka.

Grog, grog

jen si dej

léčí zácpu

bude tě hej.

Doktor předpokládal, že tenhle klenot složil nejspíš Gomb sám.

Bude tě hej?

Gomb došel k hromadě těl a zvedl dvě spící děti. Položil je vedle sebe a narovnal jim šaty.

„Vy potkat s kaptánem,“ řekl. „Když vy dobře vypadat, kaptán vám možná jen vycucnout duši a né rozřezat na kusy.“

Pirát se vrátil k hromadě a sehnul se k Susan.

Dál se nedostal, protože Doktor natáhl ruku a vyškubl spínač vody na Gombově opasku. Nebyl to až tak precizní plán, jak by se Doktorovi líbilo, pokud ale odhadl tlak vody v hadici dobře a za předpokladu, že pirátův opasek vydrží, měl by být výsledek pro zajatce příznivý.

Příznivý byl jeden způsob, jak to vyjádřit. Gomb měl sotva vteřinu na to, aby zaregistroval, co se s ním děje, když se hadice vzepjala tlakem vody, zvedla Gomba do výšky, obtočila se kolem něj a poslala ho v kotrmelcích chodbou pryč, až zmizel z dohledu.

Doktor si uvědomoval, že má jen sekundy předtím, než se o jeho pokusu o útěk dozví celá loď. Pravděpodobně byli celou dobu pod dohledem kamer.

Vyhrabal se zpod spících těl a obrátil se k Susan.

„Drahoušku,“ řekl a otřel jí oči, „jsi zraněná?“

„Ne,“ ujistila ho, ale byla vyděšená. Doktor viděl, že jí dochází, co se tu děje, protože strnule hleděla na háky na maso visící ze stropu.

„Susan, poslouchej,“ řekl Doktor a vzal její tvář do svých dlaní – tedy jedné dlaně a jednoho pařátu. „Dostanu nás odsud, ale musíš mi pomoct. Rozumíš mi?“

Susan přikývla. „Samozřejmě, dědečku. Pomůžu.“

„Hodná holka. Dotáhni ostatní doprostřed brány. Do kruhu.“

„Do kruhu.“

„Jak nejrychleji to půjde, Susan. Nemáme moc času, než dorazí posily.“

Susan začala přemisťovat ostatní zajatce do kruhu. Klouzali po mokré podlaze docela dobře, dokonce i ten dospělý, oblečený ve vojenské uniformě.

Díky nacucanému svrchníku si Doktor připadal, jako by na zádech vláčel medvěda, takže ho shodil a spěchal po schodech k počítači. Ovládání bylo v rygerštině, které Doktor docela dobře rozuměl, nicméně jazyk změnil na pozemskou angličtinu a uzamkl nastavení, což jim mohlo poskytnout další vteřinu nebo dvě, až ji budou potřebovat.

Doktor vždycky psal jen dvěma prsty, takže ho ťukání umělými drápy nijak zvlášť nezdržovalo. Prohledal loď, jestli tam nejsou další zajatci, ale nenašel nikoho kromě jejich skupinky. Včerejší oběti už byly zpracovány, což dodalo Doktorovi další chuť do toho, co se chystal udělat.

Prolomil velmi jednoduché pirátské bezpečnostní kódy a rychle přenastavil parametry antigravitačního paprsku a velkých vrat. Jakmile počítač přijal jeho změněné příkazy, nastavil Doktor tak komplikované heslo, že by Piráti potřebovali deset let anebo zázrak k tomu, aby počítač přinutili provést úkol složitější než hraní solitéru.

Piráti však neměli deset let času a vesmír jim žádný zázrak nedlužil.

Susan už dovlekla všechny vězně do kruhu uprostřed lodních vrat. Voják se pokusil vstát a nejmenší chlapec si vydatně zvracel na boty. Doktor ho popadl a zvedl do náruče, navzdory jeho protestujícímu ječení.

„Rychle,“ řekl. „Všichni k sobě. Musíte se mě dotýkat.“

Klidně mohl dávat své instrukce opicím. Tito lidé byli uprostřed přechodu mezi nebem a peklem. Pokud budou mít štěstí, jejich mysl se možná uzdraví, ale v této chvíli jim dalo práci se jen nadechnout a zase vydechnout.

Jen Susan už měla všech pět pohromadě. Jednou rukou objala Doktora, druhou vojáka a mezi kolena si vtiskla chlapce a dívku, kteří vypadali jako dvojčata.

„Výborně,“ chválil ji Doktor a vyzvedl si zvracejícího chlapce na ramena. „Moje hodná holka.“ Byli teď všichni propojení, jakýsi obvod.

„Ať se stane cokoliv, nesmíme náš obvod rozpojit!“

Susan přikývla a ještě víc se k dědečkovi přitiskla. „Nepustím se.“

„Já vím, že ne,“ potvrdil Doktor.

Vteřiny utíkaly a Doktor se začal bát, že na časovači nastavil příliš dlouhý čas. Piráti tu budou každým okamžikem. Přibližující se dusání v chodbě ve skutečnosti naznačovalo, že ten okamžik už nastal.

Asi tucet pirátů se tlačilo vchodem do nákladního prostoru a mířili zbraněmi na Doktora a jeho společnost. Ale nestříleli. Proč taky? Tihle zajatci představovali výdělek. Podařilo se jim překvapit Gomba, ale toho by překvapil i čertík z krabičky, jak byl hloupý. A co teď mohli dělat? Piráti byli v početní převaze, zajatci obklíčení a neozbrojení. Nemohli dělat nic než přijmout svůj osud.

Kapitán si prorazil cestu do čela. Byl to strašlivý exemplář, tři metry vysoký s plochou, šedivou tváří, hluboko zasazenýma jiskřivýma očima a dlouhou jizvou vertikálně dělící jeho obličej na dvě půle.

„Pán času,“ zahalekal a znělo to, jako by někdo naučil mluvit nosorožce. „Kde je Pán času?“

„Jsem tady,“ odpověděl Doktor a kontroloval hmatem i pohledem, že jsou všichni pozemšťané pořád spojení.

Kapitánův smích byl na někoho tak obrovského nepřirozeně vysoký.

„To jste vy, Doktore,“ řekl a dotkl se své jizvy na obličeji. „Neměl jste se vracet.“

Doktor si všiml, že má kapitán kolem krku scvrklou ruku.

To je moje ruka, ty zloduchu!

„Měl jsem tu něco rozdělaného,“ konverzoval Doktor a v duchu odpočítával od pěti.

„Oba tu máme něco rozdělaného,“ opáčil kapitán.

Doktor obecně neměl rád vtipné repliky a různé hlášky, ale tenhle kapitán byl padouch, a tak si ho vychutnával až do posledního slova.

„Naše záležitost právě končí,“ stihl ještě Doktor říct, než se vrata pod ním otevřela a vypustila Doktora s jeho skupinkou do černé noci, tři tisíce metrů nad zářícími plynovými světly Londýna.

Kapitán pocítil zklamání, že si nebude moct osobně užít porcování Doktora, ale fakt, že Pán času bude mrtvý během několika sekund, ho trochu rozveselil. Jedna věc mu ale vrtala hlavou – když dokázal otevřít vrata, s čím dalším si ještě na počítači hrál?

Vrhl se k nejbližší obrazovce, kde na něj vyskočil komplikovaný neznámý text běžící ve stále se zmenšujících kruzích.

„Doktore!“ zařval. „Co jste to udělal?“

Jako by chtělo odpovědět na jeho otázku, vystřelilo antigravitační dělo skrz zavírající se dveře tlustý oranžový záblesk. Jen jeden pulz, který se na své cestě ven otřel o vrata, než se s bouchnutím zavřela.

Mám kliku, pomyslel si kapitán. Nenapadlo ho „máme kliku“, protože to byl sobecký a tyranský kapitán, který by prodal celou posádku na náhradní díly, jen aby si zajistil minutu života navíc.

Protože pokud by antigravitační paprsek vystřelil, když jsou vrata zavřená, byl by to konec celé lodi.

Znovu to vypadalo, že mu počítač čte myšlenky, poněvadž soustředil veškerou energii do děla a vypálil přímo na zavřená vrata.

Doktor se řítil se svou suitou k Zemi, i když se mu spíš zdálo, že Londýn spěchá vzhůru, aby je pozdravil. V jejich životech teď nebylo místo na myšlenky. Život se scvrkl na nejzákladnější potřebu – přežít. A pokud dnes v noci přežijí, kdokoli z nich, pak jejich životy už nikdy nebudou stejné. Dostali se na samý okraj, hleděli do propasti a přežili, aby o tom mohli vyprávět. Jen Doktor si uchoval něco ze svých vlastností, protože zkušenost s blízkou smrtí byla víceméně jeho specialita.

Padali v nepravidelném chumlu. Pohromadě je drželo smrtelné sevření a propletené končetiny. Někde uprostřed naprostého chaosu se Doktor a Susan ocitli tváří v tvář. Doktor se pokusil usmát, ale mezi rty mu svištěl vzduch a nafukoval mu tváře.

Nemůžu se ani usmát na svou krásnou vnučku.

Koutkem oka zahlédl, jak se oblohou nad nimi přibližuje oranžový květ.

Fyziko, nezklam mě, modlil se v duchu. A pak: fyzika zklamat nemůže, ale moje výpočty můžou být špatné.

Květ rozkvetl a stal se z něj záblesk, který se k nim blížil s neomylnou přesností a zanechával za sebou stopu v podobě zářivých jisker.

Doktor si všechny přitáhl blíž k sobě.

Život nebo smrt. Teď se rozhodne.

Antigravitační paprsek je pohltil a zpomalil jejich pád v sérii trhavých poskoků. Doktor se vznášel na zádech a sledoval pirátskou loď, jak se naklání nad velkým mrakem. Osm podlaží raněného kovu.

Zaslouží si to, říkal si. Zachraňuji životy dětí a mstím se za mnoho už zmařených.

Přesto ale odvrátil pohled, když začal antigravitační paprsek, který počítač na jeho rozkaz vypálil do zavřených vrat, pojídat loď zevnitř a měnit samotnou atomovou strukturu plavidla, dokud se jeho molekuly nerozpadly a nesplynuly se vzduchem.

Susan ho pevně objala a plakala mu na rameni.

Přežijí.

Všichni budou v pořádku.

5

Alridge byl poněkud překvapen.

„Doktor zničil celou posádku Pirátů duší? A jednou rukou, pokud omluvíte můj výraz?“

Susan poklepala nehtem na něco na Alridgeově pracovním stole, co velmi připomínalo miniaturní TARDIS.

„Jo, dědeček jim to natřel. Nastavil ten antigravitační paprsek na svoje DNA, takže se paprsek namířil na něj, a tudíž i na nás. Opravdu geniální.“

Alridge odsunul miniaturní TARDIS ze Susanina dosahu. „Uvnitř je obří oktožralok a pochybuji, že se mu to vaše ťukání líbí.“

„Opravdový oktožralok?“

„Zajisté. Prosím, už se ničeho nedotýkejte.“

Susan vyprávěla Alridgeovi o jejich dobrodružství, zatímco čekali, až se Doktor probudí po operaci.

„Takže jsme děti vrátili do jejich domu a nechali vojáka na stráži před dveřmi. S trochou štěstí si budou myslet, že to všechno byl jenom sen.“

„Kletba je zlomená,“ pronesl Alridge. „Nechápu, že se ta rodina prostě nepřestěhovala. V Londýně rozhodně není nedostatek domů, obzvlášť pro boháče.“

Susan si začala navlékat na prsty prstýnky z tácu, až jich nakonec měla na rukou třicet. „Řekněte mi, pane Alridgi, jak děláte ten svůj trik s vystřelovacími bodlinami?“

Alridge se naježil jako vždy, když přišla řeč na bodliny.

„Je to otázka disciplíny. Musíte jen trénovat a pít každý večer sklenici velmi zředěného jedu. Dala byste prosím ty prstýnky zpátky na tác? Vedu tu obchod, víte, ne hračkářství.“

Ze zadní místnosti se ozvalo zasténání následované dlouhým záchvatem kašle.

„Kde je?“ ozval se Doktorův hlas. „Susan?“

Susan rychle stáhla prstýnky a hodila je na tác.

„Dědeček je vzhůru.“

Spěchala za zástěnu, kde našla Doktora už sedícího na vojenském lehátku, obklopeného velmi sofistikovaným zařízením maskovaným jako každodenní viktoriánské předměty.

Jednou se někdo pokusil sednout si na něco, co vypadalo jako komoda, řekl kdysi Alridge Susan, když se pokoušel ji přimět, aby se ničeho nedotýkala. A skončil se sešitým zadkem.

„Tady jsem, dědečku,“ ujistila ho Susan. „Všechno je v pořádku.“

Doktorova panika zmizela, jako by ji odvál poryv větru.

„Dobře, dítě. Dobře. V narkóze jsem měl hrozné noční můry. Ale když tě mám teď u sebe, už si ani nemůžu vzpomenout, o čem byly.“

Alridge se zjevil za zástěnou. „Jak poetické, jak láskyplné. Starý chirurg by skoro uronil slzu.“

Doktor se zamračil. „Předpokládám, že transplantace byla úspěšná, Alridgi.“

„Ta ruka vydrží déle než vy, za předpokladu, že si ji zase nenecháte uříznout nějakým pirátem,“ odpověděl Alridge.

Doktor zvedl levou ruku a pozorně si ji prohlížel. Jediná známka chirurgického zákroku byla tlustá růžová linka kolem zápěstí.

„Místy to bylo dost náročné,“ podotkl Alridge. „Zregeneroval jste skoro dvakrát.“

„Hmmm,“ řekl Doktor. A pak: „Hmmmmmm.“

Alridge šťouchl loktem do Susan. „Vždycky dělá to svoje hmmmm, když se snaží najít chybu, ale žádnou nevidí.“

Doktor se narovnal, vstal a natáhl ruku k Susan, aby si ji prohlédla.

„Řekni mi, vnučko, co si o tom myslíš.“

Susan ho štípla do dlaně a po jednom zatahala za všechny prsty.

„Upřímně, dědečku,“ řekla nakonec, „zdá se mi trochu velká.“

Epilog

Té chladné noci, kdy Doktor bojoval s Igbym na střeše nad Hyde Parkem, seděl na lavičce v Kensingtonských zahradách osamělý muž. Měl zachmuřenou tvář s vysokým čelem a velkýma laskavýma očima.

Povoláním spisovatel, který se jakžtakž uchytil v divadle, ale zatím nenašel tu zářivou jiskru magické inspirace, která by ho pozvedla na úroveň jeho přítele Arthura Conana Doyla.

Mladý spisovatel si popotahoval knír, nervózní zvyk, hleděl na hvězdy a hledal inspiraci. To, co uviděl, trvalo jen kratičký okamžik a později často přemýšlel, jestli se to opravdu stalo nebo si to jeho představivost jen vybásnila, aby ho vyslala na cestu k literární nesmrtelnosti.

Myslel si, že viděl následující:

Děti v oblaku hvězdného prachu letící do noci.

Dva muži bojující na střeše.

Jeden byl pravděpodobně pirát a druhý měl místo ruky hák.

Spisovatel byl v šoku asi půl hodiny, dokud mu zima neprosákla látkou kalhot. Pak vytáhl pár listů papíru, naslinil si hrot kratičké tužky a dal se do psaní.

Michael Scott

Druhý Doktor:

Bezejmenné město

Prolog

Náš věk se neměří na staletí, milénia ani eóny.

Viděli jsme vzestupy a pády slunečních soustav. Pozorovali jsme galaxie, jak se otáčejí a rotují, sledovali jsme, jak celý vesmír umírá, jen aby se okamžitě znovu narodil za doprovodu světel a hudby.

Před Doktorem, před Vládcem, před Gallifrey a před Pány času vládla naše rasa celému vesmíru. Teď je pryč. Všichni jsou mrtví. Zůstalo nás jen pár.

Ale zatímco zbytek naší rasy zanikal a jejich atomy se rozptýlily mezi hvězdami, my jsme se drželi iluze života. Naživu nás udržela naše zášť. Dočkáme se pomsty. Budeme znovu vládnout.

Jsme Polykači světů, poslední z Těch starých.

Jsme Archóni.

Data dešifrovaná ze záznamů TARDIS.

1.

Londýn, 1968

Výkřik: pisklavý, vyděšený.

Jeho zvuk se v rušné sobotní odpolední dopravě a v hučícím davu lidí pohybujícím se po ulici Charing Cross skoro ztratil. Pár lidí vzhlédlo a rozhlédlo se kolem. Nic zvláštního neviděli, a tak si šli po svých.

Zazněl druhý výkřik a téměř úplně splynul s troubením klaksonů.

Jenom vysoký tmavovlasý mladík stojící před omšelým antikvariátem se pořád díval, hlavu nakloněnou ke straně, oči přivřené a bedlivě naslouchal. Žádný z kolemjdoucích mu nevěnoval pozornost, a jelikož šlo o Londýn, zaplavený nejnovějšími módními trendy, nikdo ani okem nemrkl nad jeho příliš velkým černým rolákem nebo nad faktem, že měl na sobě kompletní kostkovaný skotský kilt i s koženým sporranem na opasku.

Mladík použil trik, který ho naučil jeho otec, když lovili tetřevy ve skotských horách. Záměrně se soustředil na zvuky – nejdříve auta a autobusy, pak ruch ulice, monotónní šum hovoru, bzučení smíchu – a pak je vypnul. Čekal na něco neobvyklého, divného, cizího. Něco jako…

Plesknutí kůže o kámen.

Zvuk se ozval za jeho zády.

Rychle se dal do pohybu. Následoval zvuk – přivedl ho do ústí dlážděné uličky. Nahlédl do ní. Byla prázdná. Věděl ale s naprostou jistotou, že úzkým kamenným tunelem se veškerý zvuk nese až na hlavní ulici. Zašel do uličky a přimhouřil oči, než přivykly šeru. Pak teprve vyrazil vpřed. Cesta se stáčela mírně doleva, a když zaběhl za zatáčku, spatřil zdroj oněch zvuků.

Šedovlasý muž s bradkou ležel na zádech na špinavých kamenech, obklopený rozházenými starými knihami vázanými v kůži. Nad ním se skláněl obrovský lupič s mastnými vlasy a prohledával notně opotřebovanou brašnu, z níž vytahoval jednu knihu za druhou a házel je na stranu.

„Prosím… prosím, opatrně,“ zasténal stařec pokaždé, když v kůži vázaný svazek dopadl s charakteristickým plácnutím na zem.

„Kde jsou prachy?“ zabručel obr. „Kde máš tržbu z obchodu?“

„Žádnou nemám…,“ odpověděl starý muž rychle. „Prodáváme staré knihy. Ale někdy neprodáme za celý den nic…“

„Nevěřím ti. Vysyp kapsy.“

„Ne,“ opáčil šedovlasý muž vzdorně.

„Jo!“ Lupič se usmál a rty se mu odlouply od zažloutlých zubů.

V očích mladého Skota se zableskl vztek. Věděl, že by se do toho neměl plést. Byl mu svěřen zásadní úkol a on slíbil, že se nebude zdržovat. Byl ale také vychován v přísném kodexu cti, jehož součástí byla povinnost ochraňovat slabší a mít v úctě starší. Pospíchal podél zdi kupředu. Jeho ošlapané kožené podrážky nevydaly na kamenné dlažbě ani zvuk.

„Řekl jsem, vysyp kapsy.“ Padouch odhodil i brašnu a vztyčil se nad starcem ležícím na zemi.

Vzduch zničehonic rozřízl výkřik. Hrdelní vrčení, které zloděje vyděsilo tak, že se nedokázal ani pohnout. Koutkem oka zachytil mihnutí stínu jen okamžik předtím, než ho ohromná rána do boku přišpendlila ke zdi. Hlavou narazil na staré kameny, a jak se hroutil k zemi, tancovala mu před očima modrá a červená světýlka. Lupič mrkal na postavu v červené sukni – ne, v kiltu – dokud se mu na ni nepodařilo zaostřit. Lupič se neohrabaně postavil a vyslal kupředu nejistou ránu. Pak ho něco udeřilo doprostřed hrudníku. Plnou vahou dopadl na zadek, až mu zachrastila páteř.

„Jestli víš, co je pro tebe dobrý, vezmeš teď nohy na ramena a ani se neohlídneš.“ Ačkoli Skot jen šeptal, čišela z jeho hlasu jasná výhružka.

Lupič, který si v hlubokém předklonu objímal zhmožděný hrudník, začal couvat. Pak se otočil a utíkal.

Skot poklekl, podal ruku starci a jemně mu pomohl do sedu. „Jste zraněný?“

„Jen moje pýcha… a kalhoty.“ Šedovlasý muž se těžce zvedl na nohy a odhrnul si stříbrné vlasy z vysokého čela. „A moje nebohé knihy.“ Pohnul se, aby je posbíral, ale Skot už pobíhal kolem a zvedal rozházené svazky. „Jste velmi statečný,“ řekl muž a jeho hlas se v úzké uličce rozléhal.

„No, nemohl jsem jen tak projít kolem, nebo ano?“

„Ano, mohl. Ostatní to tak udělali.“ Starší muž napřáhl k mladíkovi ruku v kožené rukavici. „Děkuji, mnohokrát vám děkuji.“ Skrz upravenou prošedivělou bradku mu probleskl úsměv. Pod hustým obočím jiskřily tmavé oči. „Jsem profesor Thascalos.“

„Jsem Jamie, Jamie McCrimmon.“

„Skot. Říkal jsem si, že slyším gaelský válečný pokřik. Creag an tuire. Jak to je – Kančí skála?“

Jamie mu podal knihy. „Copak jste to nepoznal podle kiltu?“ zeptal se s širokým úsměvem.

Stařík mu úsměv oplatil. „Ta dnešní móda.“ Pokrčil rameny. „Kdo ví, co to vy mladí nosíte…“

Jamie zvedl brašnu a držel ji otevřenou, zatímco profesor pečlivě oprášil každou knihu a vracel je do tašky. Některé z kožených vazeb byly odřené a potrhané od nárazu na dlažbu a jedna se roztrhla úplně. „Byl jste v armádě?“ zeptal se profesor.

Jamie zavrtěl hlavou. „Nebyl.“

„Zachoval jste se jako voják,“ pokračoval profesor Thascalos. „Výkřik v poslední minutě, dezorientující protivníka, následovaný zdrcujícím útokem. To se člověk jen tak nenaučí. Máte zkušenosti z války.“

Mladý Skot lehce přikývl. „Ano, ale je to už dlouho,“ dodal najednou s výrazným přízvukem. „A nedopadlo to dobře.“ Nechystal se profesorovi říct, že ona bitva se odehrála před dvěma sty dvaceti lety. Podal profesorovi poslední knihu. „Jsou hodně poničené?“

„Ty nejhorší můžu nechat převázat. Neměl jsem chodit touhle uličkou, ale chtěl jsem si zkrátit cestu do obchodu. Mám knihkupectví na Charing Cross Road,“ dodal a pak zvedl brašnu s knihami. „Ale to vám asi došlo.“

„To ano,“ usmál se Jamie. „Nahlásíte to policii?“

„Samozřejmě.“

„Takže jestli jste v pořádku, už půjdu.“

Profesor sáhl do náprsní kapsy a vytáhl peněženku. „Počkejte, něco vám dám…“ Rychle se zarazil, když uviděl Jamieho výraz. „Tak ne peníze, ale tady…“ Hrabal chvilku v tašce, než našel malou knihu zabalenou v černém hedvábném šátku.

„Nechci žádnou odměnu…“

„Ne odměnu, dárek,“ odvětil knihkupec. „Jako poděkování.“ Předal balíček Jamiemu, který si ho vzal a obracel jej ve svých rozložitých rukách. Odhrnul hedvábnou látku a zahlédl kroucený ornament vyražený v tmavé kůži.

„Vypadá staře.“

„Taky že je. Je to jedna z nejstarších knih, které mám.“

Jamie ji otevřel. Silné stránky byly poseté hranatým tištěným písmem v jazyce, který Jamiemu připadal jako němčina. „Musí být cenná.“

„Taky že je,“ zopakoval profesor. „Ale chci, abyste si ji vzal. Zachránil jste mi dnes život, mladý muži,“ řekl chraplavě. „Je to to nejmenší, co vám mohu dát.“

„Nepřečtu, co v ní stojí.“

„Jen málo lidí to dokáže. Ale nechte si ji. Trvám na tom. Vždycky ji můžete dát jako dárek někomu, kdo by ji podle vás ocenil.“ Zničehonic se napřáhl a potřásl Jamiemu rukou. „Zdržuju vás. Už jsem vás připravil o spoustu času. Děkuji. Děláte čest svému klanu.“ Profesor odstoupil, přehodil si brašnu přes rameno, pak se otočil a odešel uličkou pryč. Zvedl ruku v rukavici a jeho hlas se nesl po kamenech: „Dávejte na sebe pozor, Jamie McCrimmone,“ volal. „A užijte si tu knihu.“ Pak zašel za roh a zmizel.

Jamie hleděl na černý potah knihy a palcem přejížděl po tmavé kůži. Zdála se trochu vlhká. Hádal, že kniha asi spadla do louže. Přiblížil si ji k nosu a pomalu se nadechl. Měl dojem, že ze stránek cítí slabounký závan ryb a mořského vzduchu. Pokrčil rameny, zabalil ji zpátky do kapesníku, zastrčil ji do brašny na opasku a spěchal pryč. Třeba se Doktorovi bude líbit.

Profesor Thascalos se na konci uličky zastavil. Naslouchal Jamieho krokům vzdalujícím se opačným směrem. Otočil se a pohledem našel rozložitou postavu ukrývající se ve stínu. Zloděj s mastnými vlasy k němu přistoupil, pusu od ucha k uchu v širokém úsměvu, který odhaloval chybějící zuby.

„Vedl sis dobře,“ řekl profesor tiše. Z náprsní kapsy svrchníku vytáhl svazek bankovek. „Dohodli jsme se na padesáti, ale tady máš šedesát.“ Odpočítal šest zbrusu nových desetilibrových bankovek a podal je obrovi. „Bonus za to, žes dostal nakládačku.“

Muž upřeně hleděl na tlustý svazek bankovek a olízl si rty.

„Teď myslíš na hlouposti,“ řekl profesor tiše a na tváři se mu usadil nesmiřitelný výraz. „Velmi nebezpečné hlouposti,“ dodal ledově.

Chlap se podíval profesorovi do očí, a ať už v nich uviděl cokoli, přinutilo ho to s úlekem couvnout. „Ano… ano, padesát. A malej bonus. Hrozně velkorysý. Díky.“

„Hodnej kluk. A teď zmiz.“ Profesor po něm ještě hodil brašnu s knihami. „A tohle někde cestou vyhoď.“

„Myslel jsem, že jsou cenný.“

„Jenom jedna,“ zamumlal si profesor pro sebe a pohlédl ještě jednou do uličky. „A ta byla neocenitelná.“

Profesor ustoupil do stínu a sledoval zloděje, jak se nezpozorován vmísil do proudu kolemjdoucích. Pak vytáhl z kapsy tenký kovový váleček, otočil s ním proti směru hodinových ručiček a přidržel si ho u tenkých rtů. „Hotovo,“ řekl jazykem, který na Zemi nikdo nezaslechl od pádu Atlantidy. „Já jsem svou polovinu dohody splnil. Věřím, že až nastane čas, vy splníte tu svou.“

Vzduchem se linul slabý paprsek nadpozemské hudby.

Profesor zaklapl válec a odešel s úsměvem na rtech, u něj běžně nevídaným.

2

Téměř přímo naproti sochy Henryho Irvinga za Národní portrétní galerií stála modrá policejní budka. Žádný z turistů jí nevěnoval ani pohled, ačkoli pár místních obchodníků její přítomnost poněkud vyvádělo z míry. Nedávno bylo totiž oznámeno, že budou londýnské policejní budky postupně vyřazeny z provozu a zlikvidovány.

Jamie McCrimmon zpomalil, obešel roh galerie a zastavil se. Turisté byli všude kolem, někteří se dokonce fotili s modrou policejní budkou v pozadí. Jedna rodinka, která ve svých květovaných košilích, ladících šortkách a sandálech nemohla být odjinud než z Ameriky, stála přímo u vchodu do budky.

„Á, tady jsi!“

Jamie se prudce otočil.

Doktor se objevil přímo za ním a jako vždy vypadal ošuntěle a trochu pomačkaně. Polly, jedna z Doktorových společnic, která ho znala, ještě než se proměnil, jednou prohlásila, že vypadá jako neustlaná postel. Jamie to považoval za výstižný popis. Doktorova kštice hustých černých vlasů byla neučesaná, límec zmuchlaný a motýlek mu seděl kolem krku trochu nakřivo. Na sobě měl černý dlouhý kabát, který vyšel z módy už před několika desetiletími, a bíločerné kárované kalhoty, které zvládly být zároveň příliš velké a trochu moc krátké. Doktorův věk se nedal odhadnout – vypadal tak na pětačtyřicet, ale Skot věděl, že je mu nejmíň pět set let. Jamie se pořád ještě nerozhodl, jestli je šílenec, nebo génius. Nebo obojí.

Doktor lízal zmrzlinu z kornoutku. „Co tě zdrželo?“

„Narazil jsem na takovou lapálii…“ začal Jamie.

„Sehnal jsi všechno ze seznamu?“

„Nic,“ odvětil Jamie sklíčeně. „Zašel jsem do všech drogerií, které jsem našel, ale nikde o věcech z vašeho seznamu ani neslyšeli, s výjimkou zlata a rtuti.“

Doktor ukousl špičku kornoutku. „Tak to máme problém,“ řekl zamračeně a na čele se mu vyryly hluboké rýhy. „Vážný problém.“

Jamie pokývl směrem k budce. „Já vím. Jak se dostaneme dovnitř?“

Doktor beze slova podal Jamiemu napůl snědený kornout. Sáhl si do náprsní kapsy a vytáhl štíhlou dřevěnou flétnu ozdobenou modrými spirálami. „Až řeknu běž, běž!“ přikázal. „A možná by sis měl zacpat uši,“ dodal a zvedl flétnu k ústům.

Přestože si Jamie zacpal uši prsty – a studená zmrzlina mu kapala na krk z kornoutu, který jednou rukou pořád svíral – i tak slyšel zvuk vibrující vzduchem. V uších mu narůstal tlak a všechny nervy v zubech proti tomu protestovaly. Ptáci hnízdící ve větvích stromů i ti, kteří zobali drobky na zemi, vystřelili k obloze v explozi pleskajících křídel.

„Běž!“ nařídil Doktor. Vystartoval vpřed, hlavu obrácenou k nebi, a prstem mířil do oblak. „Co to je?“ křičel. „Támhle! Vidíte to?“

Všichni vzhlédli a pohledem následovali vyplašené ptáky.

Doktor se prosmýkl kolem zírajících turistů, přistoupil k policejní budce a rychle ji odemkl. Otevřel dveře jen tolik, aby se protáhl dovnitř, a rychle je zabouchl, hned jak se Jamie vmáčkl za ním.

„Nechceme, aby nám sem někdo nakukoval, že?“ ušklíbl se Doktor a potěšeně tleskl rukama. „Vidíš? Jednoduchost sama! Je jen málo věcí, které by se nedaly vyřešit prostým odlákáním pozornosti.“

Bez ohledu na to, kolikrát už Jamie v této neobyčejné lodi cestoval, věděl, že si nikdy nezvykne na fakt, že je Doktorova loď, TARDIS, zevnitř větší než zvenku. Neměl tušení, kolik pokojů, galerií, muzeí a knihoven se v tomto podivuhodném plavidle nachází. Prý byl někde v suterénu dokonce i plavecký bazén olympijských rozměrů, ale Jamie ho ještě nenašel. Najednou se zarazil. Uvědomil si, že krásná a zdobná centrální ovládací konzole, jež se nacházela v samém srdci lodě, byla rozmontovaná a její součástky ležely rozložené po celé šestiúhelníkové podlaze. Podlaha byla posetá klubky drátů, skleněnými tabulemi a stovkami podivně tvarovaných čepů a ozubených koleček.

Doktor si na špičkách hledal cestu tím nepořádkem. „Na nic nesahej,“ varoval Jamieho. „Přesně vím, kde co je.“ Nohou vrazil do plochého kovového válce a ten se vkutálel přímo do malé pyramidy kuličkových ložisek, která se rozběhla na všechny strany a náhodně se odrážela od stěn lodi. „No, skoro přesně.“

„Ale dokážete to spravit, že ano?“ zeptal se Jamie opatrně. Když před pár hodinami odešel, ležel Doktor na zádech s hlavou zanořenou pod centrální konzolí a tiše si pohvizdoval.

Doktor stál uprostřed toho zmatku a doširoka rozpřáhl ruce. „Tentokrát ne. Obávám se, že jsme tu uvízli,“ přiznal nešťastně. „Časový rotor je poškozený. V jeho současném stavu si s ním do časového proudu netroufnu.“

Jamie překročil klubko drátu, které se kroutilo na podlaze a snažilo se ho následovat. Doktor mu jednou řekl, že se tyto lodě nevyrábějí, ale že rostou a že svým způsobem i vnímají. „Uvízli. Když říkáte uvízli…“

„Tak myslím uvízli. Nemůžeme se hnout. Jsme v pasti.“ Doktorova nálada se rázem změnila. „Jsi si jistý, že se nic z mého seznamu nedá sehnat?“ zeptal se podrážděně.

„Nic,“ potvrdil Jamie. Opatrně obešel drátěnou plástev naplněnou malinkými mrkajícími kameny.

„Nemůžeme zlato koupit?“ tázal se Doktor nepřítomně.

Jamie vytáhl ručně psaný seznam z rukávu a rozložil ho. „Tuna zlata,“ četl. „Doktore, pokud nechceme vykrást Bank of England, nikdy tolik zlata neseženeme. A i kdybychom ho legálně koupili, stálo by to celé jmění. Kouknul jsem do dnešních Financial Times. Cena zlata je momentálně asi třicet sedm amerických dolarů za unci. Nevím, kolik uncí je do tuny…“

„Dvaatřicet tisíc,“ doplnil Doktor okamžitě.

Jamie se to pokusil v hlavě spočítat, ale neuspěl.

„Jeden milion sto osmdesát čtyři tisíc dolarů,“ vyštěkl doktor vztekle. „Copak ses ve škole nic nenaučil?“

„Nikdy jsem do školy nechodil.“

„Ach.“ Doktor náhle vypadal zahanbeně. „Samozřejmě že ne. Jsem to ale hlupák.“ Nedbale mávl rukou směrem ke stropu. Peníze nejsou problém. Nahoře v jednom pokoji je jich celá hromada. A máme spoustu šperků, které můžeme prodat. Pořád mám ty kousky, které mi dal Tutanchamon. Nikdy je nosit nebudu.“ Postrčil nohou pružinu. Vyskočila metr do výšky, odrazila se od stěny a pak tancovala kolem dokola. „Jejdanánky.“ Poplácal vykuchané zbytky centrální konzole, pak se otočil, opřel se o ni a pomalu se svezl na zem, nohy natažené před sebou. „Nemůžu pro tu naši holku nic moc udělat. Můžu zase poskládat všechny kousky dohromady, ale aby se zahojila, potřebuje obdobu krevní transfuze – zlato, rtuť a Zeiton-7.“

„O Zeitonu-7 nikdo ani neslyšel,“ prohlásil Jamie a znovu si pročítal seznam. Sedl si vedle Doktora. „Nemůžete…“ zarazil se. „Nevím… něco udělat?“

„Jsem doktor, ne kouzelník.“ Doktor se rozhlédl kolem sebe a zavrtěl hlavou. „Jsme uvěznění v Londýně, Jamie. Budeme trčet navždycky na tomhle místě a v tomhle čase,“ dodal tiše. „A já jsem toho chtěl ještě tolik vidět a udělat, tolik jsem ti toho chtěl ukázat.“

Dlouho seděli beze slova. Jamie se na tvrdé, nepohodlné podlaze zavrtěl a něco ho dloublo do boku. Sáhl do opasku a prsty nahmatal měkký hedvábný obal podivné malé knihy.

„Mám pro vás dárek,“ vzpomněl si najednou. „Možná vás rozveselí.“

Doktor vzhlédl. „Mám dárky docela rád.“ Pak se zamračil. „Víš, nikdo už mi nedal dárek hodně dlouhou dobu. Určitě ne od mých třístých narozenin. Nebo to byly čtyřsté? Co to je?“ zeptal se.

„Dostal jsem to jako odměnu za něco, co jsem dneska ráno udělal. Je to kniha a já vím, že máte knihy rád. Prý je hodně stará.“

„To máme společné,“ řekl Doktor s úsměvem. „Zralý jako staré víno…“

„Nebo plesnivý sýr,“ zamumlal si Jamie s úsměvem. „Tady, chci, abyste si ji vzal.“ Vysunul knihu z hedvábného obalu a podal ji Doktorovi. Kůže byla na dotek trochu mastná a teplá. Doktorovy dlouhé prsty se sevřely kolem černé obálky. Téměř automaticky začal prsty přejíždět po vyraženém vzoru. „Zajímavé. Co to je?“ přemýšlel nahlas a naklonil obálku ke světlu. „Vypadá to jako druh hlavonožce…“

„Hlavo… co?“

„Chobotnice.“ Doktor si knížku položil na kolena a otevřel ji na titulní straně. Pergamen praskal, jak se ohýbal. „Nepoznávám ten jazyk,“ mumlal si pro sebe a ukazováčkem opisoval obrysy jednotlivých písmen. „Vypadá to jako sumerština, ale tohle tady je zcela jistě jedna z véd, zatímco tohle je rongorongo z Velikonočních ostrovů. Ne, ne, mýlím se. Tohle je starší, mnohem, mnohem starší. Odkud jsi říkal, že ji máš?“ Ale než stihl jeho společník odpovědět, Doktorův ukazováček, který opisoval slova uprostřed titulní strany, se zastavil a Doktor mechanicky přečetl nahlas: „Nekronomikon…“

S výkřikem čiré hrůzy Doktor knihu prudce zahodil.

„Nekronomikon.“

Na místě, které čas už dávno opustil, v srdci nezměřitelně velké pyramidy z černého skla se ta slova rozezněla jako zvon.

„Nekronomikon.“

To slovo viselo ve vzduchu, chvělo se a rozechvívalo i skleněné stěny, a vytvářelo tak éterickou hudbu.

Tři vlnící se postavy zahalené v dlouhých cárech stínů povstaly ze stříbřitého jezírka a proplétaly se ve vzduchu rozechvělém tichou hudbou. Z husté temnoty čtyř světových stran se oddělily další dva páry a přidaly se ke složitému tanci, odehrávajícímu se ve vzduchu uprostřed pyramidy. Sedm postav se kroutilo a obtáčelo kolem sebe, skládaly se a ohýbaly do tajemných a zdobně krásných obrazců, než se nakonec jejich pohyb ustálil v dokonalém černém kruhu. Odrazy ve skleněných stěnách vyvolávaly dojem, jako by temnota mezi nimi obživla a dívala se obříma nemrkajícíma očima.

„Nekronomikon.“

„Ach, Jamie, cos to udělal?“ Doktorův hlas se chvěl.

„Nevím… chci říct, je to jen kniha.“

„Tohle je víc, mnohem víc než jen kniha!“

Doktor s Jamiem zírali na svazek vázaný v kůži, který teď ležel na podlaze, zamotaný v drátech a součástkách, a pulzoval pomalým, stálým rytmem.

„Připomíná to tlukot srdce,“ šeptal Jamie. „Doktore, já… chci říct, já jsem…“ začal mladý Skot zmateně. Naklonil se kupředu. „Chcete, abych ji vyhodil?“

Doktor zvedl ruku: „Nesahej na ni!“ vyštěkl. „Pokud si ceníš svého života a rozumu, už se jí nedotýkej.“ Rozevřel dlaň pravé ruky a zase ji sevřel v pěst. Konečky prstů, kterými se dotýkal knihy, měl zčernalé a plné modřin.

Z její desky zničehonic vyrazil proud tlumeného červeného světla a v něm problikával ornament tvořený tenkými linkami, jenž na okamžik zobrazil tvar chapadlovité bytosti, stejné, jaká byla vyražena do koženého potahu. Těžké desky se prudce rozevřely a silné stránky se převracely ve větru, který ale v místnosti nebyl. Konečně se otevřela na stránce ukazující černošedou ilustraci úzkých pyramid a věží. Pak se na obrázku objevily skupinky zlatých světel ve tvaru oken. Ze stránky vyskočila jiskra a dopadla do klubka drátu, ve kterém kniha spočívala. Druhá jiskra – jako malinký žlutý váleček – se vznesla nahoru a chvíli visela ve vzduchu, předtím než se jako list snesla do pavoučí sítě jemných stříbrných drátků na podlaze. Drát se okamžitě začal svíjet a třást a pulzoval černě a červeně. Pak z knihy vytryskl gejzír jisker a rozletěl se po podlaze. Jiskry skákaly jako prskající korálky. Kabely se zachvěly vlnou energie. Ozubená kola a čepy se začaly samy od sebe otáčet a pohybovat.

A pak ovládací panel zakašlal.

Byl to téměř lidský zvuk, něco mezi sípavým povzdechem a supěním.

„Ach, ne, ne, ne, ne, ne, ne…“ Doktor se vyhrabal na nohy a sáhl po páce uprostřed ovládacího panelu. Silně zatáhl a páka mu zůstala v ruce. Tupě na ni zíral. „Ach! To se ještě nikdy nestalo.“

TARDIS se znovu chraptivě nadechla.

Nekronomikon se teď proměnil v syčící obdélník chrlící jiskry, a obvykle suchý a poněkud zatuchlý vzduch v TARDIS se zkazil zápachem hnijících ryb.

„Co se to děje, Doktore?“ zeptal se Jamie. Vykulenýma očima sledoval, jak je změť kabelů, součástek, koleček a odmontovaných součástí přitahována zpět k centrální konzoli jakoby magnetickou silou. Jamie tak tak uhnul, když se kolem něj jako had proplazil kabel zpátky pod stůl. „Doktore?“ křičel.

Ale Doktor nebyl schopen slova. Ve vzduchu vířily komponenty a hledaly si cestu k hlavní konzoli. Tanečním krokem se vyhnul tlusté kovové trubce letící směrem k němu, která se následně zastrčila hluboko do útrob ovládacího panelu. Místnost naplnil černý kouř.

„Myslím, že to bude v pořádku,“ řekl Doktor, když to úžasné víření ustalo. Zašklebil se a zavrtěl hlavou. „Na chvilku jsem si myslel, že odstartujeme,“ dodal roztřeseně, „ale nemáme energii, takže rozhodně nemůžeme…“

Světla v TARDIS zablikala, ztlumila se a pak se rozzářila. Loď znovu zasípala. Suchý, pískavý nádech, pak povzdech, jako výdech. A znovu, tentokrát rychleji. A nakonec známý, nezaměnitelný zvuk. TARDIS startovala.

„Nemožné!“ řval Doktor.

„Říkal jste přece, že jsme tu uvěznění!“

Doktor mávl rukou směrem ke zbývajícím drátům na zemi. „To jsme. Neměli bychom být schopni nikam letět. Neměli bychom být schopni se pohnout!“

Hlavní světla se opět ztlumila a všechny ciferníky na hlavním panelu se rozsvítily podivnou, nezdravě zelenou září.

Jamie pocítil ve vnitřním uchu pohyb a pak náhlý tlak v břiše. „Pohybujeme se,“ zkonstatoval.

„A dost rychle.“ Doktor položil konečky prstů na kov a cítil, jak se chvěje. „Velmi rychle. To by mě zajímalo kam?“ Pohlédl na knihu na podlaze. Jiskry zmizely a kniha se s klapnutím zavřela. Z černé kůže prosakoval jemný šedivý kouř. Hrany bílého papíru byly dočerna ohořelé, ale jinak se zdálo, že kniha žádné horší škody neutrpěla. Doktor se ani nepokusil se jí dotknout. „Kdes tu knihu vzal, Jamie?“

„Snažil jsem se vám to říct. Zachránil jsem jednoho staříka, kterého chtěli okrást. No, možná až tak starý nebyl. Dal mi tu knihu jako odměnu. Řekl jsem mu sice, že to písmo neumím číst…“

„…ale on ti pověděl, že ji někomu můžeš dát jako dárek.“

Jamie přikývl. „Byla určena vám, že?“

„Ano.“

„Máte představu, kdo to byl?“

Doktor pokrčil rameny. „Když žiješ tak dlouho jako já, sem tam si někoho znepřátelíš.“ Pokynul hlavou směrem ke knize. „I když obvykle nejde o nikoho takhle mocného. Nicméně, znal jsem jednoho, kterého tahle strašlivá kniha vždycky fascinovala…“ Do Doktorova hlasu se vkradla jemná nitka bolesti. „Neviděl jsem ho už dlouho. Nekronomikon je Kniha mrtvých jmen. Je to sbírka temných a hrozivých tradic. A je… stará.“

„Starší než vy?“ podivil se Jamie a nejistě se zasmál.

„Starší než Země, dokonce starší než můj domov. Starší než většina slunečních soustav. Byla napsána druhem, který vládl galaxii před dávnou dobou. Tohle je soupis všech jejich znalostí a mluví o Čase před Časem.“

„A tenhle druh,“ řekl Jamie tiše, „hádám, že to nejsou vaši přátelé…“

„Jsou už dlouhé věky mrtví. Existují pouze ve vzpomínkách půltuctu roztroušených světů, kde je stále uctívají jako bohy. Postavil jsem se ale proti jejich uctívačům,“ dodal tiše. „Moc rádi mě neměli.“

„Máte tušení, kam máme namířeno?“

„Vůbec žádné.“ Doktor poklekl a hleděl zblízka na doutnající knihu. Chřípí se mu zachvělo. „Páchne starou mocí a nečistými tajemstvími.“ Pak se znovu posadil a oprášil si ruce. „Váhám na ni znovu sáhnout. Můj dotek ji očividně aktivoval.“

„Já jsem na ni mohl sahat.“

„Ale ty jsi jen člověk. Řekni mi, když ti tu knihu dali, byla zabalená v látce?“

Jamie sáhl do svého opasku a sklesle natáhl ruku se čtvercem černého hedvábí.

Doktor se naklonil, dokud se jeho nos látky téměř nedotýkal. Zhluboka se nadechl a zavřel oči. „Hleďme, to je mi povědomý pach. Ten starý muž: vysoký, tmavé oči, bradka prokvetlá šedinami, černé rukavice.“

„Ano, to je on. A rukavice, ano, měl rukavice. Říkal, že se jmenuje profesor Tas… Tascal?“

„Thascalos,“ zašeptal Doktor.

„Ano. Kdo to je?“

„Někdo, s kým jsem se už dlouhou dobu nesetkal. Ale už aspoň víme, kam nás tohle vede,“ poznamenal Doktor.

„Kam?“

Doktor soustředěně balil kouřící knihu do černého hedvábí. „K naší zkáze, Jamie. K naší zkáze.“

A kniha pulzovala do rytmu s jeho slovy.

3

„Připadá mi, že cestujeme už celé dny,“ mručel Jamie.

„V tvém systému měření času je to osm hodin,“ podotkl Doktor nepřítomně.

Hleděl upřeně na malý glóbus vypadající jako přerostlá žárovka, zatímco pečlivě omotával dva dráty – zlatý a stříbrný – kolem jeho základny.

„Myslel jsem, že se TARDIS dokáže do jakéhokoli místa i času přesunout okamžitě.“

„To dokáže, a obvykle to tak i dělá,“ zavrčel Doktor.

„Tak co jí trvá tak dlouho?“

„Co jsme spolu, ještě jsme tak daleko necestovali.“ Glóbus zablikal, pohasl a pak se rozsvítil. „Á, hotovo! Víš, že jsem génius, že ano?“

„Pořád mi to tvrdíte,“ zamumlal Jamie.

Glóbus teď bleděmodře svítil. Doktor na něj pořád hleděl a pomalu jej otáčel prsty. „Podařilo se mi připojit tenhle glóbus k vnějším časoprostorovým senzorům. Tak se podívejme…“

Glóbus na okamžik zčernal a náhle na něm vyrazily stříbrné tečky. Středem se protáhl mlžný bílý pás.

Doktor hrůzou zalapal po dechu. „Dobrotivé nebe.“

„Co je? Co vidíte?“ dožadoval se Jamie a zíral na glóbus.

„Tohle! Tohle!“ Doktor ukázal prstem.

Jamie se koukal tím směrem a pak pokrčil rameny.

„Ty tečky jsou hvězdy…“ vysvětloval Doktor podrážděně.

„A ten bílý pás uprostřed…“ začal Jamie, ale téměř okamžitě pochopil, jaká je odpověď na jeho otázku. „To je Mléčná dráha.“

„Ano.“

„Zdá se být velmi daleko.“

„Protože přesně tak to je.“

Zatímco mluvili, vzdálený podlouhlý mrak Mléčné dráhy bledl, až zmizel v černotě vesmíru. Pak jedna po druhé zablikaly i hvězdy, až nezbylo nic než naprostá temnota.

„Přestalo to fungovat?“ zeptal se Jamie.

„Ne,“ odpověděl Doktor. „Pořád to funguje.“

„Ale co se stalo se všemi hvězdami?“

„Jsou pryč. Míříme na okraj vesmíru.“

Jamieho polekala náhlá exploze a uvědomil si, že na klubku drátů vyčerpáním usnul. Vnitřek TARDIS byl teď plný štiplavého bílého kouře. S kašláním se snažil dostat na nohy, když další výbuch utrhl kus stropního panelu. Uvolnil se a zůstal viset na dlouhém klubku průhledných hadic. Doktor ležel na zádech pod středovou konzolí a Jamie slyšel známé vrčení toho, čemu Doktor říkal sonický šroubovák. Jamie si nebyl úplně jistý, k čemu přesně slouží, ale byl si úplně jistý, že to rozhodně není šroubovák.

Zničehonic se všechny ciferníky na konzoli rozzářily studeným modrozeleným světlem a začaly se točit a poskakovat.

„To děláte vy?“ zeptal se Jamie.

„Co jako?“ Doktorův hlas byl tlumený a zastřený. Jamie odhadl, že má svůj šroubovák mezi zuby.

Povrch konzole zalila sprška barevných jisker. Dva ciferníky zabublaly a roztekly se.

„Zapalujete konzoli?“ křikl Jamie a rychle uskočil.

Doktor se vysunul zpod panelu a vstal. Poskakoval z jedné nohy na druhou a rukama mával na modrozelené plameny olizující hlavní konzoli. Jamie se vrátil s červeným tlustým hasicím přístrojem, na němž stál nápis Majetek londýnské podzemní dráhy, nastříkaný barvou přes šablonu.

„Ne…“ zakvičel Doktor.

„Jo.“ Jamie namířil hubici na plameny, stiskl páku a pokryl ovládací panel vodou. Ke stropu vyšlehl obří plamen, kde ho pohltila hustá bílá pára. Když se konečně rozpustila, zbyl z konzole jen zčernalý pahýl.

„Podívej, cos udělal,“ řekl Doktor vyčítavě. „Zničils to!“

„Zničil? Já jsem ten oheň nezaložil!“

Doktor najednou pozvedl ruku a odvrátil se. „Slyšíš to?“ zeptal se šeptem.

„Neslyším nic,“ odpověděl Jamie a rozhlédl se kolem sebe.

„Přesně.“ Doktor se otočil zpět k Jamiemu. „Přistáli jsme,“ řekl zachmuřeně.

4

„Vypadá to jako spousta jiných pustých a kamenitých planet, na kterých jsme přistáli,“ podotkl Jamie. Nakukoval kolem okraje dveří TARDIS s kyslíkovou maskou přitisknutou k tváři.

Doktor se kolem něj protáhl a vyšel do černého písku, který se mu pod nohama rozvířil.

„Hej, jak víte, že se tu dá dýchat?“ Kyslíková maska tlumila Jamieho hlas.

„Nevím. Ale vsadím se, že nás netáhli takovou dálku jen proto, abychom se tu udusili.“ Doktor si založil ruce v bok, prohnul se v zádech a vzhlédl k obloze.

Jamie si sundal masku a rychle se nadechl. Vzduch byl suchý a hořký, a chutnal vzdáleně po zkažených vejcích.

„Síra,“ odtušil Doktor a odpověděl tak Jamiemu na otázku, kterou ještě nepoložil.

„Nesnáším, když mi tohle děláte,“ brblal Jamie. Postavil se vedle Doktora a také upřel zrak k obloze. Bylo vidět jen velmi málo hvězd, a ty se navíc jevily jen jako vzdálené tečky. Nízko nad horizont stoupala tenká, průsvitná vertikální linka hvězd. „To je Mléčná dráha,“ užasl. „Ale je divná,“ dodal a naklonil hlavu na stranu. „Takhle Mléčná dráha nevypadá.“

„Zjevně jsme cestovali opravdu hodně daleko,“ řekl Doktor a rozhlížel se. Objal si rukama hrudník a otřásl se. „Jsme na hranici známého vesmíru, na místě zvaném Velká pustina.“

„A hádám, že se jedná o jedno z těch míst, odkud se ještě nikdy nikdo nevrátil…“

„Nikdo,“ potvrdil Doktor. „Tohle je místo, kam chodí umírat mýty.“

Hluboko v tichém srdci černé skleněné pyramidy se rozezněl zvuk, který rozechvěl její svažující se stěny.

Pomalý a zvučný tón se přelil přes kruhové stříbrné jezírko zasazené do podlahy a tekutina uvnitř se zachvěla. Po jejím povrchu se rozběhla hustá série soustředných kruhů, a pak z ní do okolní temnoty vystoupil obrys v kápi a šedivém hávu. K němu se přidal druhý a třetí, a pak stříbrná tekutina vzkypěla a vyrostly z ní další čtyři. V nepravidelném tvaru písmene V se postavy obrátily čelem k jedinému vstupu do pyramidy.

Zvuk se znovu rozlehl prostorem, zesiloval a umocňoval se, až se dal rozpoznat: byl to smích. Šílený a nenávistný smích.

„Je tahle planeta obydlená?“ zeptal se Jamie.

Doktor ležel tváří k zemi a zaujatě zkoumal černý písek skrz obrovskou lupu. „Pozoruhodné.“ Vzhlédl. „Obydlená? Možná kdysi, ale teď už ne. Tenhle svět je starobylejší, než si dokážeme představit.“ Plácl do písku a zvedl tím obláček jemných černých částic, které mu zahalily hlavu. „Ten písek má konzistenci pudru,“ řekl a rozkašlal se. „Část z něj už je dokonce prach. Proč se ptáš?“

Jamie, skrčený na úbočí nízkého kopce, ukázal prstem: „Pokud mě nešálí zrak, dívám se na město.“

Doktor vstal a oprášil se. „Nesmysl. Tohle místo není obydlené už celé eóny,“ začal. „Pravděpodobně jen podivně tvarované pohoří. Ale…! To je město!“

Jamie se kousl do rtu a mlčel.

Doktor sáhl do vnitřní kapsy, vytáhl dlouhý mosazný dalekohled a zaostřil. „Je to město,“ potvrdil.

„Proč se tak leskne?“

„Je z černého skla.“ Doktor mu podal dalekohled.

Jamie si přitiskl nástroj k oku. Vzdálené obrysy města se přesunuly do ostrého ohniska. Rozlehlá metropole tyčících se ebenově černých skleněných budov, ostře se rýsujících proti bezhvězdné obloze, každá orámovaná a protkaná zlatými paprsky. Všechny byly vysoké a štíhlé, trojúhelníkové a špičaté, některé zohýbané do podivných úhlů. Nikde neviděl žádná okna. Mladý Skot odtáhl dalekohled od oka a obraz se posunul a rozostřil. Rychle mrkal a oči mu slzely. „Těžko se na to kouká.“

Doktor přikývl. „Postavily ho bytosti, které nežily tak úplně v této dimenzi.“

„Vy už jste ho viděl.“

„Ne. Pochybuji, že dnes existuje jediná bytost, která tohle místo viděla. Má rasa o něm vyprávěla legendy. Je to Bezejmenné město, domov Archónů.“

„Přátelé…?“ zadoufal Jamie.

„Nepřátelé všeho živého.“ Doktor si vzal dalekohled a znovu se podíval. „Nevidím žádné známky života,“ zamumlal si pro sebe. Poklepal si dalekohledem na dolní ret. „Myslím, že si o Bezejmenném městě něco pamatuju.“ Podal dalekohled Jamiemu, bleskově se otočil a zmizel v lodi.

Jamie ho chtěl následovat, ale v tu chvíli uviděl v dálce pohyb – vířící černý mrak, který mířil ven z města. „Doktore, myslím, že asi budeme mít společnost.“ Zamířil dalekohled na rychle se přibližující mračno, ale ve tmě rozeznal jen mlhavé obrysy. Žádný z nich nevypadal lidsky.

Skot plácl rukou do stěny TARDIS a otevřenými dveřmi strčil hlavu dovnitř. „Doktore, něco se blíží. Musíme hned pryč!“

Doktor se hrbil nad centrální konzolí a zoufale se snažil spojit několik drátů. „Dej mi vteřinku. Jen potřebuju dostat trochu šťávy do knihovny. Někde hluboko v mozku mi sedí něco o Bezejmenném městě.“

„Nemáme ani vteřinu!“

Jamie se ohlédl přes rameno. Mrak se blížil a Jamie zahlédl matný odraz – zbraně!

„Hned, Doktore, hned!“ křikl a hrnul se do TARDIS.

„Be… zej… men… né město.“ Nečekaně hluboký a chraplavý hlas přinutil Doktora i Jamieho uskočit. Protahované slabiky doznívaly útrobami lodi.

„Bezejmenné město.“

Doktor se pokusil o nejistý smích. „No páni, trochu jsem se polekal. TARDIS má obvykle ženský hlas.“ Z klubka na ohořelém ovládacím panelu vymotal jeden drát, z kapsy vytáhl sonický šroubovák a zamířil na dráty. Šroubovák vrněl a najednou byl cítit zápach tavící se gumy a kovu.

„Bezejmenné město.“

Hlas byl zpočátku hluboký a pomalý, ale pak se zrychlil a stal se z něj milý a nezaměnitelně ženský hlas.

„Domov Archónů…“

„Dost,“ přikázal Doktor. „Nepotřebujeme dějiny Archónů. Proč je Bezejmenné město tak důležité? Proč mi uvízlo v paměti?“

Jamie se ohlédl ke dveřím a přesunul se na místo, kde stál Doktor.

Ženský hlas pokračoval. „Jediný popis Bezejmenného města existuje v Nekronomikonu, Knize mrtvých jmen. Spoutavše Hudbu Sfér, vystavěli Archóni své město na jezeru zlata, obklopeném kanály rtuti a Zeitonu-7.“

Doktor zaryl prsty Jamiemu do paže. „To je ono! To je naše jízdenka domů!“

„Jak to?“

„TARDIS není stroj,“ vysvětloval Doktor. „Tyhle staré stroje TT typ-40 Mark-III jsou organické. Nesestrojují se, ale pěstují. Kdybychom dostali naši TARDIS do města, můžeme jí dodat zlato, rtuť a Zeiton-7. Pak se nastartuje samoopravný mechanismus.“ Tleskl rukama. „Bude jako nová.“ Vzhlédl k černému monitoru. „Jaká je poloha Archónského světa?“

„Svět Archónů je na Zakázaném seznamu. Data byla ze záznamu vymazána.“

„Proč?“ podivil se Jamie nahlas.

„To je, můj mladý skotský příteli, dobrá otázka.“ Pokynul směrem ke dveřím. „Běž se podívat, jak blízko jsou naši přátelé.“

Jamie spěchal ven. A vrazil přímo do obrovské černé postavy.

„Doktore…“

Jamieho varovný výkřik přerušil obří tříprstý pařát, který ho chytil za svetr a mrštil jím nahoru a dopředu, takže se točil vzduchem jako káča. Shora zahlédl tucty obrovských černých kovových kreatur podobných opicím směřujících k TARDIS a pak plnou vahou dopadl na zem a způsobil explozi černého prachu.

Bezejmenné město… Bezejmenné město… Bezejmenné město…“

„Ano, ano, já vím.“ Doktor oddělil dráty a hlas lodi zachrčel a utichl.

Zvenčí se ozval kovový náraz.

Pak další a další.

Něco bušilo na vnější plášť.

Když Jamieho vyvlekli ven, Doktorův první instinkt byl vyrazit mu na pomoc, ale věděl, že by toho moc nezmohl a navíc by tak nechal vnitřek TARDIS napospas nepříteli. Vrhl se ke zničené konzoli, zabral za ruční páku a dveře se se zachvěním zavřely. „Promiň, Jamie. Ale myslím, že venku budeš ve větším bezpečí než uvnitř.“

Doktor si začínal myslet, že někdo jako Jamie – člověk – nebude příliš zajímat stvůry, které si daly tolik práce, aby ho spolu s TARDIS dopravily až na tohle dávno zapomenuté místo. Kopl špičkou boty do Nekronomikonu. Nic z toho nebyla náhoda.

Vyhrabal z nepořádku na podlaze dlouhý drát, omotal jej kolem sonického šroubováku a druhý konec zapojil do monitoru. Zformoval se obraz, rozzrnil se a pak se znovu objevil obrázek okolí TARDIS.

„Propánakrále.“

TARDIS byla obklopená něčím, co na první pohled vypadalo jako černí kovoví roboti. Kolem lodi se jich pohybovaly tucty a svými tříprstými pařáty škrábali na stěny TARDIS. Poměřil je s vnějšími rozměry lodi a odhadl, že mají na výšku nejméně dva metry. Měli dvě pokrčené nohy a čtyři ruce – byla to stvoření, jež dokázala stát na dvou a běhat po šesti nohách. Přes svou velikost a objem budou rychlí. Jejich hlavy byly jednoduché kopule bez tváře, kromě žhnoucích červených oválů namísto očí. Neměli ústa. Když se pohybovali, Doktor si všiml, že jsou poloprůhlední. Pak mu došlo, že nejsou z kovu. Byli z černého skla.

TARDIS se zakymácela a Doktor se s řinčením sesunul k zemi. Poslední obraz, který zahlédl, než se obraz na monitoru změnil v bílý šum, byly velké černé postavy, které povalily TARDIS na bok a naložily si ji na záda.

„No, stejně jsem se chtěl do Bezejmenného města dostat,“ řekl si Doktor sám pro sebe, když se doklouzal po podlaze a skončil na čtyřech na boční zdi. Otočil hlavu a uviděl Nekronomikon zachycený v drátech jako moucha v pavoučí síti. Vytáhl zmačkaný a flekatý kapesník, omotal si ho kolem ruky a natáhl se po prastarém svazku. Přemýšlel, co ještě by mu mohl říct o Archónech a Bezejmenném městě.

Když se Jamie probral, neměl ani tušení, kolik času uběhlo. Mohly to být minuty, ale také hodiny. Překulil se a pomalu se sbíral na nohy. Zadržel bolestný sten. Narazil si loket a prsty na levé ruce pořád necítil. Celá levá polovina jeho těla bude brzo jedna velká modřina, zkonstatoval, pravděpodobně stejné barvy jako písek pod jeho nohama. Rozhlédl se. Černé stvůry ho hodily do téměř dokonale kruhového kráteru. Tlustá vrstva jemného černého písku ho uchránila před vážnějším zraněním.

Doktor!

S menšími potížemi se Jamie vyškrábal ven z kráteru, přičemž kolem sebe vířil černý prach, který mu lezl do očí, do nosu i do úst. Když dosáhl hrany kráteru, uviděl v dálce Bezejmenné město, což znamenalo, že by TARDIS měla být přímo za ním.

Prudce se otočil.

TARDIS byla pryč.

Pohledem sledoval změť stop v písku… a pak v dálce zahlédl oblak prachu mířící směrem k městu.

„Ach, Doktore,“ vzdychl Jamie a vydal se za oblakem.

Černé skleněné opice nesly TARDIS na zádech směrem k městu. Uvnitř si Doktor poněkud riskantně opřel žebřík o zničenou konzoli. Stál na dřevěné stoličce, kterou zapasoval do vrchních příček žebříku. Tato důmyslná konstrukce mu umožnila dostat se ke dveřím, které se teď vznášely přímo nad jeho hlavou. Pomalu a opatrně objel sonickým šroubovákem po obvodu jednoho z kulatých bočních panelů. Ten spadl na zem a odrazil se jako míč. Doktor se zakřenil – tyhle kruhy byly prakticky nezničitelné. Přímo před ním se objevila čtvercová okna na vnějších dveřích TARDIS. Pozorně odstranil hermetické těsnění a odloupl membránu, která plnila okno namísto skla. Zastrčil fólii hluboko do vnitřní kapsy, vystrčil hlavu otvorem ven a rozhlédl se.

Byl uvnitř Bezejmenného města.

Doktorovy oči se okamžitě zalily slzami. Úhly, tvary a perspektivy budov byly špatně a téměř bolelo se na ně dívat. Zlatem rámované černé skleněné pyramidy se jedna v druhé odrážely a vytvářely tak nekonečná opakování vyvolávající závrať.

Doktor usilovně mrkal a snažil se soustředit. Pohlédl směrem, kam nesli TARDIS.

Přímo před ním, uprostřed rozlehlého náměstí, se tyčila brána: dva masivní skleněné pilíře stoupající stovky metrů k temné obloze podpíraly zlatý příčník, který měl na délku nejméně dvě stě metrů.

„Brána času,“ vydechl Doktor s údivem. Už na tyto pradávné brány, rozeseté po stovkách planet včetně Země, narazil. Před tisíciletími je Pánové času vyřadili z provozu, ale předtím se používaly k přepravě lidí a materiálu mezi pevnými body v časoprostoru.

Doktor se podíval kolem sebe. Z okolních pokřivených a nepravidelných uliček proudily davy opic. Musely jich být tisíce, snad i desetitisíce. Dav se vlnil kolem TARDIS a opice se natahovaly, aby si na ni mohly sáhnout, zatímco ji nesli k největší budově v centru Bezejmenného města, k neskutečně vysokému trojúhelníku třpytivého ebenově černého skla bez oken a se zlatými ozdobami.

„Jako trofej, nebo relikvie,“ usoudil Doktor. Sledoval, jak se na černém skle objevila vertikální spára, a na vrcholu nerovných schodů zahlédl průchod. Vchod tvořila sada nestejnoměrných, zkosených linií. Za vstupem neviděl nic než hustou, neproniknutelnou temnotu.

Doktor s velkou opatrností slezl ze stoličky a ze žebříku. TARDIS se naklonila a Doktora uvnitř poslala doleva, doprava a nakonec kupředu. „Zdá se, že nás nesou po schodech.“

Vrátit na místo membránu nebo boční panel bylo naprosto nemožné, a tak si Doktor opět ovázal kolem ruky svůj kapesník a zvedl z podlahy Nekronomikon. Kniha se otevřela na ilustraci Bezejmenného města. Doktor se soustředil na text a s námahou se snažil přeložit tajemné jazyky. Téměř nevědomky si začal pohvizdovat.

Jamie zjistil, že je na této prastaré planetě gravitace o něco menší než na Zemi. Běžel dlouhými skoky jako o závod a rychle překonával vzdálenost oddělující ho od Bezejmenného města, jež se před ním tyčilo z písečného podkladu v rozeklaných, nepravidelných ostřích. Pořád ještě tak tak rozeznával zvířený oblak prachu… a pak mu najednou zmizel.

Vešli do města.

„Doktore, vy budete moje smrt,“ drmolil. Přikrčil se, odrazil, a vznesl se velkým skokem do vzduchu. Musí se k Doktorovi dostat. Nikdy by si neodpustil, kdyby se mu něco stalo. A taky moc dobře věděl, že to celé je jeho vina. Nikdy si tu knížku neměl vzít, Doktor ho nespočetněkrát varoval ohledně mluvení s cizími lidmi.

Jamieho vztah k tomu podivnému člověku byl komplikovaný. Doktor mu zachránil život víc než jednou a on mu tu laskavost oplatil stejnou mincí. V čase, který spolu strávili, přijal Jamie Doktora jako svého pána a jako správný příslušník klanu byl svému vůdci povinován nehynoucí loajalitou. Jamie věděl, že Doktor není člověk. Nevěděl přesně, co je, ale když vyrůstal, slýchal pověsti o bájných nadpřirozených bytostech z Unseelie Court, které se pohybovaly v nejhlubších skotských údolích. Předpokládal, že Doktor by mohl být jeden z těchto temných duchů. Zároveň taky dobře věděl, že lidé ze svých dobrodružství s nadpřirozenými bytostmi jen zřídkakdy vyjdou bez úhony.

Ticho.

Narovnali TARDIS a Doktor se svezl po zdi do spleti drátů a kovu. Dlouho se krčil na podlaze a bedlivě naslouchal, ale nic neslyšel. Nakonec vstal a vykoukl prázdným čtvercem ve dveřích, odkud vyndal okenní membránu. Jeho očím chvilku trvalo, než si přivykly na tmu. Uviděl další TARDIS, a pak druhou a třetí. Byl obklopen stovkami modrých policejních budek.

Odrazy.

Díval se na odrazy.

Doktor byl uvnitř obří černé skleněné pyramidy a zrcadlící stěny zkreslovaly všechno kolem. Viděl vyrovnané řady tisíců skleněných opic. Stály klidně a jejich „oči“ se proměnily v temná pole. Jen pár metrů před ním byl na zemi naznačen velký, zlatě orámovaný trojúhelník a v jeho středu stálo zlatem obehnané jezírko plné třpytivě stříbrné tekutiny. Doktor pozvedl levou ruku a zamířil sonický šroubovák na jezírko. Zmáčkl tlačítko a pak prozkoumal výsledek. Přesně jak očekával – rtuť.

Otevřel dveře a vystrčil hlavu ven. Rychle se rozhlédl nalevo a napravo. Nic se nehýbalo. Zhluboka se nadechl. Vzduch byl zatuchlý a kyselý, se zřetelným zápachem mrtvých ryb. Doktor se protáhl napůl otevřenými dveřmi, propletl se mezi špalíry skleněných opic a přikrčil se u okraje jezírka. Hleděl na jeho kovový povrch a pak se ohlédl na svou nebohou poničenou loď. Potřeboval dostat TARDIS do jezírka. Objal si hrudník pažemi a kýval se dopředu a dozadu. Kéž by jen dokázal ovládnout opice, mohl by je přimět, aby loď odnesly…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Doctor Who: 11 doktorů, 11 příběhů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.