Obálka

Patitul

PŘEHLED JUDIKATURY

ve věcech hospodaření s majetkem České republiky

Titul

PŘEHLED JUDIKATURY

ve věcech hospodaření s majetkem České republiky

sestavil

Mgr. Michal Spáčil

Vzor citace

Vzor citace: Spáčil, M. Přehled judikatury ve věcech hospodaření s majetkem České republiky. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, s. 172.

Právní stav citované judikatury byl uzavřen k 1. 3. 2015.

© Wolters Kluwer, a. s., 2015

ISBN: 978-80-7478-877-2 (brož.)
ISBN: 978-80-7478-878-9 (e-pub)

E-kniha k dostání na http://obchod.wolterskluwer.cz

Všechny naše publikace si můžete objednat na adrese:

Wolters Kluwer, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3
tel.: 246 040 400, 246 040 405, fax: 246 040 401, e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, www.wolterskluwer.cz

Obsah

PŘEHLED JUDIKATURY

ve věcech hospodaření s majetkem České republiky

Úvod

Seznam použitých zkratek

I. HOSPODAŘENÍ A NAKLÁDÁNÍ S MAJETKEM STÁTU

1. Stát jako účastník soukromoprávních vztahů – obecné zásady

2. Promlčení práva hospodaření s majetkem státu

3. Zkreslení nabídky bezúplatného převodu výběrem nemovitostí likvidátorem Fondu dětí a mládeže

4. Nesplnění zákonné povinnosti zpětného bezúplatného převodu věci na stát a platnost kupní smlouvy

5. Nakládání s národním majetkem v prozatímní správě

6. Nedodržení zákonných podmínek pro úplatný převod nemovitostí v majetku státu likvidátorem

7. Spor organizačních složek státu ohledně hospodaření s nemovitostmi a jeho dopad na práva třetích osob

8. Povolení výjimky podle § 21 odst. 2 zák. o majetku ČR usnesením vlády

9. Formy převodů majetku, s nímž hospodařil Fond dětí a mládeže

10. Nakládání s majetkem státu mezi organizačními složkami navzájem, úplata za poskytnutá plnění

11. Bezúplatný převod věci z majetku státu a veřejný zájem spočívající v podnikatelské činnosti

12. Objekty bytových domů a jejich kolaudace

13. Jednotný funkční celek

14. Bezúplatný převod pozemků, tvořících funkční celek s bytovým domem, do vlastnictví družstva ve smyslu § 60a zák. o majetku ČR, a námitka promlčení

15. Bezúplatný převod družstevního pozemku, funkčně spojeného s domem, nabyvateli jednotky

II. STÁT JAKO ÚČASTNÍK OBČANSKOPRÁVNÍHO ŘÍZENÍ

16. Pasivní legitimace organizační složky státu a státní příspěvkové organizace ve sporech o vlastnictví a vydání věci

17. Způsobilost státních rozpočtových organizací být účastníky řízení o majetku státu, s nímž jsou příslušné hospodařit

18. Stát jako vedlejší účastník ve stejné věci, v níž již je účastníkem řízení

19. Jednání jménem České republiky jako právního nástupce Fondu dětí a mládeže

20. Pověření zaměstnance státu k podání dovolání

21. Stát jako účastník řízení na ochranu osobnosti

22. Vyloučení soudce soudu, jenž vystupuje za stát v občanském soudním řízení jako jeho organizační složka

23. Obecný soud státu, za nějž jedná Úřad pro zastupování státu ve věcech majetkových, v postavení žalovaného

24. Podání ústavní stížnosti státem

25. Zastupování státu advokátem a účelnost nákladů řízení

26. Určení organizační složky státu jako účastníka řízení

27. Organizační složka státu a výkon procesních práv a povinností státu jako účastníka řízení

28. Nesprávné označení organizační složky státu jako žalovaného namísto České republiky

29. Označení organizační složky státu namísto České republiky v návrhu na výkon rozhodnutí

30. Změna organizační složky vystupující za stát v řízení

III. UŽÍVÁNÍ MAJETKU STÁTU JINÝMI SUBJEKTY

31. Bezdůvodné obohacení a promlčení práva na vydání

32. Vědomost organizační složky státu o získání bezdůvodného obohacení. Kontrolní závěr NKÚ a počátek běhu promlčecí lhůty

33. Náhrada za užívání komunikace na pozemku vyvlastněném ve veřejném zájmu

34. Bezplatné užívání veřejně přístupné komunikace spojující garáže

35. Nárok státu na vydání bezdůvodného obohacení, konfiskovaný majetek a dobré mravy

36. Právo trvalého užívání pozemku a zánik organizace

IV. OBCE A MAJETEK STÁTU

37. Podmínky převodu majetku na obce podle § 2a zák. č. 172/1991 Sb.; období vlastnictví

38. Přechod nemovitých věcí do vlastnictví obcí podle § 2a zák. č. 172/1991 Sb. – rozhodné datum

39. Přechod státního majetku do vlastnictví obcí a hospodaření s majetkem v době zániku obecní samosprávy

40. Podmínky přechodu věcí z majetku ČR do vlastnictví obcí podle zákona č. 172/1992 Sb.

41. Podmínky pro přechod některých věcí z majetku ČR do vlastnictví obcí podle zákona č. 172/1991 Sb.

42. Vydržení tzv. historického majetku obce státem

43. Pojmy „hospodaření obcí“ a „právo hospodaření“ v zákoně č. 172/1991 Sb.

44. Vyloučení majetku státu z přechodu do vlastnictví obcí

V. ODÚMRŤ A DĚDICKÉ ŘÍZENÍ

45. Ztráta způsobilosti fyzické osoby, která přichází v úvahu jako dědic zůstavitele, být účastníkem řízení v řízení o dědictví

46. Přechod členských práv a povinností zůstavitele v bytovém družstvu na stát (odúmrť)

47. Odúmrť a stanovy bytového družstva omezující okruh členů pouze na fyzické osoby

48. Odúmrť a přechod závazků zůstavitele, který zemřel před nabytím účinnosti zákona o majetku ČR, na stát

49. Ztráta způsobilosti fyzické osoby, jejíž dědictví nemůže nabýt žádný dědic, být účastníkem řízení v řízení o dědictví

VI. ODPOVĚDNOST STÁTU ZA ŠKODU V SOUKROMOPRÁVNÍCH VZTAZÍCH

50. Odpovědnost státu za škodu vzniklou zástavnímu věřiteli propadnutím věci v trestním řízení

51. Možnost použití zákona č. 82/1998 Sb. na škodu vzniklou v důsledku postupů a rozhodování při hospodaření s majetkem státu

52. Odpovědnost státu za pochybení při nakládání se svým majetkem

VII. STÁTNÍ PODNIK

53. Povaha kontroly hospodaření státního podniku

54. Řízení o určení vlastnického práva k majetku státu, s nímž hospodaří státní podnik

55. Právo státního podniku hospodařit s věcí ve vlastnictví státu

56. Určený majetek a soupis majetku konkursní podstaty úpadce, jímž je státní podnik

57. Ústavnost vynětí části majetku státního podniku z majetku, jímž státní podnik odpovídá za své závazky

58. Jednání státního podniku

59. Rozhodnutí správce daně o zřízení zástavního práva k věci, s níž hospodaří státní příspěvková organizace. Charakter státních příspěvkových organizací. Odpovědnost státu jako vlastníka komunikace 1. třídy za škodu vzniklou v důsledku závady její sjízdnosti

60. Ručení státu za závazky příspěvkových organizací, které vznikly před 1. lednem 2001

61. Zřízení zástavního práva k majetku, s nímž hospodaří státní příspěvkové organizace

VIII. KATASTR NEMOVITOSTÍ A NEMOVITÝ MAJETEK STÁTU

62. Katastrální úřad při řízení o vkladu zjišťuje, zda byl udělen souhlas požadovaný zvláštními předpisy

63. Zápis příslušnosti (práva) hospodaření s majetkem státu pro nepříslušný subjekt hospodaření v katastru nemovitostí

64. Rozsudek o určení práva hospodaření jako vkladová listina pro zápis vlastnických vztahů do katastru nemovitostí

IX. VYBRANÉ OTÁZKY STÁTNÍHO VLASTNICTVÍ PŘED ROKEM 1989

65. Zavedení národní správy podle dekretu presidenta republiky č. 5/1945 Sb. a přechod vlastnictví na stát

66. Práva a povinnosti ze závazkových vztahů zaniklých školských úřadů

67. Působnost okresních úřadů vyplývající z vyhlášky č. 136/1985 Sb. Dohoda o prominutí dluhu podle zákona o majetku ČR

68. Dohoda mezi ČSSR a USA o vypořádání určitých otevřených majetkových nároků a finančních otázek jako vlastnický titul

69. Hospodaření SBČS s majetkem státu a vlastnické vztahy

X. DALŠÍ VÝZNAMNÁ JUDIKATURA

70. Povaha tzv. schvalovací doložky Ministerstva financí k převodu věci podle zákona o majetku ČR

71. Předpoklady přechodu vlastnictví sportovních zařízení z vlastnictví státu do vlastnictví občanských sdružení

72. Rozhodnutí vlády o výjimce z podmínky nepotřebnosti státního majetku před uzavřením kupní smlouvy

73. Účinky zrušení části druhé zákona č. 229/2001 Sb. Ústavním soudem

74. Povaha rozhodování státu o privatizaci majetku

75. Vztah mezi zákonem o majetku ČR a zákonem o zadávání veřejných zakázek

Tiráž

PŘEHLED JUDIKATURY

ve věcech hospodaření s majetkem České republiky

sestavil

Mgr. Michal Spáčil

Úvod

Restituce, privatizace a další majetkové přesuny ze státu na jiné osoby zahájené v 90. letech minulého století otevřely problematiku státního majetku z nového pohledu. Nešlo a nejde totiž jen o to, aby majetek byl vydán těm, kdo o něj v důsledku nelegitimního jednání státu po roce 1948 přišli, nebo aby věci, které stát nutně nepotřebuje k výkonu jeho funkcí, sloužily účelněji v soukromých rukách; je třeba vidět i druhou stranu mince, představovanou zájmem na tom, aby nebyl vydáván ten majetek, který podle zákona být vydán nemá, resp. aby privatizace probíhaly zákonným způsobem. Právní problematika vlastnictví státu je tak významná jak pro ty, kdo se o věci patřící státu ucházejí, tak i pro ty, kteří jsou povoláni je hájit. K tomu přistupuje potřeba řešit právní problémy při hospodaření a nakládání s tímto majetkem.

Vlastnické právo státu není v právním řádu zvýhodňováno tak, jak se dělo do roku 1990. Přesto se stát od jiných vlastníků odlišuje, a to zejména tím, že se svým majetkem hospodaří a nakládá ve veřejném zájmu. Tento veřejný zájem nemusí být (a často není) totožný s dosažením maximálního zisku plynoucího z vlastnictví. Sociální funkce státního vlastnictví, spočívající ve výkonu vlastnických práv státu ke svému majetku tak, aby sloužil potřebám společnosti, determinuje podstatnou měrou jak zákonodárce, tak ty, kteří poté výkon těchto práv zajišťují.

Právní postavení státu v roli vlastníka s sebou nese řadu specifických rysů. Jedním z nich je zvláštní právní úprava, která stát oproti jiným subjektům vlastnictví v mnoha směrech omezuje. Z ní pak vyplývají zvláštnosti, které jsou s výkonem vlastnického práva státu spojeny. Zákonodárce je zde postaven před nesnadný úkol, jehož splnění musí být vzhledem k šíři majetkoprávních vztahů, do nichž stát vstupuje, nutně jen částečné. Nezastupitelnou úlohou judikatury pak je zaplňovat existující mezery v právních předpisech a poskytovat řešení složitých otázek pro potřeby praxe.

Specifická povaha státu jako právnické osoby a vlastníka se projevuje i v procesněprávní rovině. Vznikají zde otázky procesní způsobilosti, procesní a věcné legitimace nebo možnosti užití zvláštních institutů, jako je například ústavní stížnost. Často vzniká zdánlivě triviální otázka správného určení a označení příslušné organizační složky státu, která se však může v některých soudních řízeních projevit jako významný prvek; judikatura na toto téma proto představuje cenný materiál ke studiu.

Ve věcech patřících státu je vždy nutno důsledně odlišovat právo vlastnické od práva hospodaření s majetkem státu, které je relativně samostatným institutem a svou povahou se podobá věcnému právu sui generis. Také tato historicky vzniklá výjimka přináší často právní obtíže, v nichž je judikatura vítaným pomocníkem.

Majetek státu je specifický i svou strukturou. Stát se na rozdíl od jiných vlastníků nemůže v určitých případech, jako je například odúmrť, svobodně rozhodnout, zda určité věci přijme do svého vlastnictví či nikoliv. Musí pečovat i o majetek, který je nelukrativní a jehož se přitom nemůže snadno zbavit; jako příklad lze uvést pozemky s ekologickou zátěží pocházející z průmyslové činnosti.

Nemovitý majetek státu je vzhledem ke své povaze často užíván jinými subjekty, ať již na základě smluvním, nebo pouze faktickém. V posledních letech se stát jako vlastník začíná důrazněji domáhat zejména práva na vydání bezdůvodného obohacení, které mu z těchto užívacích vztahů v řadě případů vzniká. Ani tato oblast není prosta komplikací; kromě složitého vývoje právní úpravy se zde silně promítá i již zmíněný aspekt sociální funkce státního vlastnictví a rovněž hledisko dobrých mravů, které akcentuje i judikatura. V praxi často vyvstávají otázky užívání pozemních komunikací a s nimi souvisících pozemků, kde přes relativně bohatou judikaturu některé otázky přetrvávají.

Po společenské změně v roce 1989 zůstalo v oblasti státního majetku, zejména nemovitého, mnoho nedořešeného. Od počátku padesátých let, kdy byl v Československu zrušen intabulační princip, až do poloviny let šedesátých prakticky neexistovala evidence soukromoprávních vztahů k nemovitostem. Zavedení Evidence nemovitostí (EN) v roce 1964 a povinné registrace smluv státním notářstvím na tomto stavu ve skutečnosti mnoho nezměnilo. Důsledky této neutěšené situace nebyly dodnes zcela odstraněny a v oblasti nemovitého státního majetku stále přinášejí právní i praktické obtíže. K jejich řešení je v řadě případů nutné znát vývoj právní úpravy již od dob rakousko-uherské monarchie, což není nijak nadsazeno; s právní a společenskou materií vytvořenou před rokem 1918 jako s živou a stále působící silou přichází právní i mimoprávní obec zabývající se státním majetkem pravidelně do kontaktu. Pro účely prokazování vlastnického práva či práva hospodaření je často nezbytné rekonstruovat vývoj právních vztahů ke konkrétní státem vlastněné nemovitosti zejména v období let 1948–1989, neboť na tomto vývoji nezřídka závisí současný právní stav. Jedná se o nepřehlednou a leckdy i nepříliš záživnou materii, z níž v mnoha případech neplyne jednoznačné řešení, ať již pro mezery v dochované dokumentaci, nebo pokud se zachovala celá, pro její nekonzistenci. Každý judikát, který se vypořádává se zásadními právními obtížemi v této oblasti, se proto stává vítaným vodítkem pro praxi a taková rozhodnutí bývají napjatě očekávána a pečlivě sledována odbornou obcí.

Předkládaný přehled judikatury týkající se majetku státu tak může být pomůckou nejen pro ty, kdo jsou povoláni veřejný majetek hájit a hospodařit s ním, ale i pro širší právnickou veřejnost.

Za pomoc při sestavování tohoto výběru děkuji především právní zástupkyni ÚZSVM Mgr. Evě Slabotínské a svému otci JUDr. Jiřímu Spáčilovi.

Autor

Seznam použitých zkratek

Prameny:

ASPI ID označení judikátu v právním informačním systému nakladatelství Wolters Kluwer, a. s.

SbNU Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu (vydává C. H. Beck)

Právní předpisy:

daňový řád zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

dekret presidenta dekret presidenta republiky č. 5/1945 Sb., o neplatnosti některých

republiky majetkově-právních jednání z doby nesvobody a o národní správě

č. 5/1945 Sb. majetkových hodnot Němců, Maďarů, zrádců a kolaborantů a některých organisací a ústavů

insolvenční zákon zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

katastrální zákon zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

Listina usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák. zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obch. zák. zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

Úmluva sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 229/1992 Sb., o Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod

Ústava ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

vyhl. č. 62/2001 Sb. vyhláška Ministerstva financí č. 62/2001 Sb., o hospodaření organizačních složek státu a státních organizací s majetkem

z. k. v. zákon č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání

z. o. k. zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zák. o majetku ČR zákon č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích

zák. o poz. zákon č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích

komunikacích

zák. o půdě zákon č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku

zák. o správě daní zákon České národní rady č. 337/1992 Sb., o správě daní

a poplatků a poplatků

zák. o ÚS zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

zák. o veř. zakázkách zákon č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách

zák. o vlastnictví bytů zákon č. 72/1994 Sb., kterým se upravují některé spoluvlastnické vztahy k budovám a některé vlastnické vztahy k bytům a nebytovým prostorům a doplňují některé zákony (zákon o vlastnictví bytů)

zák. č. 40/1964 Sb. zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. č. 403/1990 Sb. zákon č. 403/1990 Sb., o zmírnění následků některých majetkových křivd

zák. č. 87/1991 Sb. zákon č. 87/1991 Sb., o mimosoudních rehabilitacích

zák. č. 92/1991 Sb. zákon č. 92/1991 Sb., o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby

zák. č. 172/1991 Sb. zákon č. 172/1991 Sb., o přechodu některých věcí z majetku České republiky do vlastnictví obcí

zák. č. 22/1992 Sb. zákon č. 22/1992 Sb., o Státní bance československé

zák. č. 77/1997 Sb. zákon č. 77/1997 Sb., o státním podniku

zák. č. 82/1998 Sb. zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

zák. č. 132/2000 Sb. zákon č. 132/2000 Sb., o změně a zrušení některých zákonů souvisejících se zákonem o krajích, zákonem o obcích, zákonem o okresních úřadech a zákonem o hlavním městě Praze

zák. č. 218/2000 Sb. zákon č. 218/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech a o změně některých souvisejících zákonů

zák. č. 364/2000 Sb. zákon č. 364/2000 Sb., o zrušení Fondu dětí a mládeže a o změnách některých zákonů

zák. č. 229/2001 Sb. zákon č. 221/2001 Sb., kterým se mění zákon č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích, ve znění zákona č. 492/2000 Sb., a některé další zákony

zák. č. 201/2002 Sb. zákon č. 201/2002 Sb., o Úřadu pro zastupování státu ve věcech majetkových

zák. č. 202/2002 Sb. zákon č. 202/2002 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 89/1995 Sb., o státní statistické službě, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 77/1997 Sb., o státním podniku, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 218/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech a o změně některých souvisejících zákonů (rozpočtová pravidla), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 65/1965 Sb., zákoník práce, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích, ve znění pozdějších předpisů

zák. č. 290/2002 Sb. zákon č. 290/2002 Sb., o přechodu některých dalších věcí, práv a závazků České republiky na kraje a obce, občanská sdružení působící v oblasti tělovýchovy a sportu

zák. č. 320/2002 Sb. zákon č. 320/2002 Sb., o změně a zrušení některých zákonů v souvislosti s ukončením činnosti okresních úřadů

zák. č. 311/2013 Sb. zákon č. 311/2013 Sb., o převodu vlastnického práva k jednotkám a skupinovým rodinným domům některých bytových družstev a o změně některých zákonů

Ostatní:

ČNB Česká národní banka

FMF Federální ministerstvo financí

NKÚ Nejvyšší kontrolní úřad

NS Nejvyšší soud

SBČS Státní banka československá

ÚS Ústavní soud

I. HOSPODAŘENÍ A NAKLÁDÁNÍ S MAJETKEM STÁTU

1. Stát jako účastník soukromoprávních vztahů – obecné zásady

Pokud stát, který disponuje mohutným exekutivním aparátem, umožňujícím účinné působení na dlužníky, má navíc často ze zákona zajištěno postavení privilegovaného věřitele, tím spíše je třeba dbát, aby stát v postavení dlužníka nesl odpovědnost za prodlení s plněním svých závazků, tak jako každý jiný dlužník. Jestliže tedy pro obecného dlužníka platí, že se musí zdržet jednání mařících uspokojení věřitele, pak z ústavního principu rovnosti vyplývá, že stát jako dlužník rovněž nesmí mařit uspokojování věřitelů z pohledávek, jejichž existence byla potvrzena rozhodnutím orgánu veřejné moci (např. zbavovat se majetku vhodného k uspokojení jeho věřitelů).

V právním státě platí princip ochrany důvěry ve vážnost a závaznost aktů veřejné moci, což v případě veřejných nabídek nutně znamená, že stát se nemůže zbavit závazku, jehož obsahem je příslib převést náhradní pozemky, nastanou-li v příslibu vymezené podmínky. V opačném případě, stojícím na stanovisku nezávaznosti takového příslibu, by si počínal protiprávně.

I v případech, kdy stát vystupuje jako účastník soukromoprávního vztahu, který se řídí právními předpisy z oblasti soukromého práva, nelze jeho postavení bez dalšího ztotožňovat s postavením jednotlivce. I v takových vztazích stát nedisponuje skutečně autonomní vůlí. Jeho jednání se musí vždy řídit zákonem, i když zastupují stát z jeho pověření jiné subjekty. Při posuzování pozice státu v takových vztazích nelze proto cele abstrahovat od druhé dimenze státu, tj. té, v níž vykonává svou hlavní funkci, tedy státní moc.

Nález Ústavního soudu ze dne 4. 3. 2004, sp. zn. III. ÚS 495/02

ASPI ID: JUD32944CZ

Z odůvodnění:

Postup státu při plnění jeho závazků (tedy tam, kde má stát postavení dlužníka) je nutno vždy posuzovat z hlediska principu rovnosti. Právní řád ve svých četných ustanoveních poskytuje věřitelům prostředky obrany proti dlužníkům mařícím uspokojení nároků [např. § 42a zák. č. 40/1964 Sb. nebo § 5d písm. d), § 15, § 16, § 67b zákona o konkursu a vyrovnání (zák. č. 328/1991 Sb.)], přičemž zvýšená ochrana je poskytována věřitelům z nároků přiznaných orgánem veřejné moci (např. § 251 o. s. ř.). Práva věřitelů patří mezi objekty chráněné trestním zákonem [§ 256, § 256a trestního zákona (140/1961 Sb.)]. Stát si navíc jako věřitel zajistil v mnoha případech privilegované postavení [srov. např. § 147, § 148, § 148b trestního zákona, § 31 odst. 2 písm. d) zákona o konkursu a vyrovnání, § 175v odst. 2 písm. e), § 337c odst. 1 písm. e), § 338ze odst. 1 písm. f) o. s. ř., § 70 odst. 1 zákona č. 337/1992 Sb., ve srov. s § 101 zák. č. 40/1964 Sb.].

Pokud stát, který disponuje mohutným exekutivním aparátem, umožňujícím účinné působení na dlužníky, má navíc často ze zákona zajištěno postavení privilegovaného věřitele, tím spíše je třeba dbát, aby stát v postavení dlužníka nesl odpovědnost za prodlení s plněním svých závazků, tak jako každý jiný dlužník. Jestliže tedy pro obecného dlužníka platí, že se musí zdržet jednání mařících uspokojení věřitele, pak z ústavního principu rovnosti vyplývá, že stát jako dlužník rovněž nesmí mařit uspokojování věřitelů z pohledávek, jejichž existence byla potvrzena rozhodnutím orgánu veřejné moci (např. zbavovat se majetku vhodného k uspokojení jeho věřitelů). I proto nelze upřednostňovat postup podle zákona o převodu pozemků před plněním závazků státu vzniklých dle zákona o půdě. Co platí pro obecného dlužníka, musí platit i pro stát.

Jak plyne z rozhodnutí o potvrzení nároku na náhradní pozemek, v dané situaci Fond vykonává vůli státu v právním vztahu, kde má stát postavení dlužníka, jež je v prodlení s plněním povinnosti řádně a včas splnit svůj závazek. Tím, že došlo k potvrzení nároku, ocitl se proces uspokojování nároku ve fázi vykonávací a stát (jehož vůli plní Fond) nemůže plnění svých povinností mařit zbavováním se vhodného majetku, např. postupem podle zákona o převodu pozemků. V běžném zákoně nemůže být obsaženo nic, co odporuje ústavnímu pořádku, a účelová aplikace pozdějšího právního předpisu je v rozporu se zásadou výkonu státní moci jen na základě zákona, v jeho mezích a způsobem zákonem stanoveným.

Soudy rovněž pochybily, když se vůbec nezabývaly tvrzením o tom, že Fond stěžovatelky sám vyzval k nalezení vhodných pozemků. Jedině na základě ověření tohoto tvrzení bylo možno zjistit, zda Fond neporušuje zákaz libovůle i nedodržováním zásady, že smlouvy musí být plněny, která s následnou ochranou práv věřitelů z takových závazků patří mezi základní zásady, na nichž je budováno právo liberálního demokratického právního státu. V právním státě platí princip ochrany důvěry ve vážnost a závaznost aktů veřejné moci, což v případě veřejných nabídek nutně znamená, že stát se nemůže zbavit závazku, jehož obsahem je příslib převést náhradní pozemky, nastanou-li v příslibu vymezené podmínky. V opačném případě, stojícím na stanovisku nezávaznosti takového příslibu, by si počínal protiprávně. Takové stanovisko totiž silně narušuje důvěru v právo, která, jak Ústavní soud ustáleně judikuje, je jedním ze základních atributů právního státu. (Srov. nález ze dne 17. 1. 2001, sp. zn. I. ÚS 281/97 in ÚS ČR: Sbírka nálezů a usnesení – svazek č. 21, nález č. 9: „Demokratický stát v zájmu své vlastní věrohodnosti, bez níž by neměl podporu svých občanů, musí plně respektovat zásadu pacta sunt servanda, tj. závaznosti dohod, jež uzavře se svými občany.“)

Ústavní soud si povšiml, že odvolací soud své rozhodnutí opřel o právní názor Nejvyššího soudu obsažený v rozhodnutí ze dne 18. 1. 2001, sp. zn. 26 Cdo 1478/2000: „Nárok na poskytnutí náhradních pozemků nezahrnuje právo oprávněné osoby na výběr náhradních pozemků. Oznámení Pozemkového fondu České republiky, které pozemky mohou být poskytnuty jako pozemky náhradní, není návrhem na uzavření smlouvy.“ (Publikováno jako č. 1/2001 Souboru rozhodnutí Nejvyššího soudu. C. H. Beck.) Zde Ústavní soud, s ohledem na shora uvedený rámec vymezený pro jeho rozhodování, připomíná, že i tento právní názor je třeba aplikovat a vykládat ústavně konformním způsobem. Tento požadavek vyplývá z vyzařování základních práv a svobod do jednoduchého práva. Odvolacím soudem citované rozhodnutí Nejvyššího soudu (který zde převzal svůj starší právní názor z rozhodnutí ze dne 29. 1. 1997, sp. zn. 2 Cdon 522/96), zřetelně vychází z předpokladu, že Fond plní řádně své zákonné povinnosti a omezuje nárok na domáhání se konkrétního náhradního pozemku jen proto, aby přidělování pozemků bylo spravedlivé. Odkaz na právní názor Nejvyššího soudu nemůže sloužit k legitimování takového postupu při přidělování náhradních pozemků, který by (nahlíženo z objektivního pohledu) byl svévolný nebo diskriminující. Libovůle či liknavost při přidělování pozemků je protiprávní a protiprávnímu jednání nelze poskytnout soudní ochranu. Žaloba domáhající se vydání konkrétního pozemku může představovat jediný prostředek obrany proti libovůli. Ústavní soud rovněž připomíná, že z ústavního zákazu odepření spravedlnosti vyplývá povinnost obecných soudů vyplňovat mezery v zákonech tam, kde by opak vedl k faktické nevymahatelnosti nároku. Ostatně i jiný rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 22. 2. 2002, sp. zn. 28 Cdo 1847/2001 ukazuje, že i Nejvyšší soud si je vědom povinnosti zajistit vynutitelnost nároku dle ust. § 11 odst. 2 zákona o půdě.

Obecné soudy nesplnily povinnost ochránit legitimní očekávání stěžovatelek plynoucí z nároku přiznaného jim rozhodnutím pozemkového úřadu, spočívajícím v tom, že jim bude poskytnut náhradní pozemek. Tím porušily jejich právo dle čl. 1 odst. 1 Dodatkového protokolu č. 1 k Úmluvě. A porušily rovněž právo stěžovatelek domáhat se stanoveným postupem svého práva před soudem ve smyslu čl. 6 Úmluvy, resp. čl. 36 odst. 1 Listiny, jemuž odpovídala povinnost zabývat se námitkami libovůle, nezájmu Fondu na naplnění zákona o půdě a námitkou diskriminace stěžovatelek. Městský soud zcela přehlédl, že zvolený výklad ust. § 11 odst. 2 zákona o půdě staví oprávněné osoby do postavení osob fakticky odkázaných na vůli Fondu, jehož postup při vydávání by tak v případě liknavosti nepodléhal soudnímu přezkumu. Takový výklad, v důsledku přiznávající Fondu libovůli, však poškozuje ústavně chráněný hmotný zájem (substantive interest) stěžovatelek na tom, že jim stát realizovatelnou nabídkou vytvoří podmínky pro to, aby na ně byl v přiměřené době převeden náhradní pozemek. Vůle Fondu je limitována rozsahem povinností státu a zákazem výkonu libovůle v tom smyslu, že by nebylo ke stejným případům přistupováno stejně. Zákon o převodu pozemků Fondu zakazuje (§ 3 odst. 3) omezit svým vnitřním předpisem převod na oprávněné osoby. Je lhostejno, zda k takovému omezení dojde v důsledku celkové konstrukce prováděcího předpisu, nebo přímo některým ustanovením. Ústavní soud k tomu poznamenává, že i v případech, kdy stát vystupuje jako účastník soukromoprávního vztahu, který se řídí právními předpisy z oblasti soukromého práva, nelze jeho postavení bez dalšího ztotožňovat s postavením jednotlivce. I v takových vztazích stát nedisponuje skutečně autonomní vůlí. Jeho jednání se musí vždy řídit zákonem, i když zastupují stát z jeho pověření jiné subjekty. Při posuzování pozice státu v takových vztazích nelze proto cele abstrahovat od druhé dimenze státu, tj. té, v níž vykonává svou hlavní funkci, tedy státní moc.

Jak již Ústavní soud dříve konstatoval „Je nutno rozlišovat případy, ve kterých lze soulad ustanovení právního předpisu s ústavním pořádkem zabezpečit jeho ústavně konformní interpretací a kdy tak učinit nelze a je nutno přistoupit k jeho zrušení. Soud přitom není absolutně vázán doslovným zněním zákonného ustanovení, nýbrž se od něj smí a musí odchýlit v případě, kdy to vyžaduje ze závažných důvodů účel zákona, historie jeho vzniku, systematická souvislost nebo některý z principů, jež mají svůj základ v ústavně konformním právním řádu jako významovém celku. Je nutno se přitom vyvarovat libovůle, rozhodnutí soudu se musí zakládat na racionální argumentaci“ (nález Pléna Ústavního soudu ze dne 4. 2. 1997, sp. zn. Pl. ÚS 21/96 – srov. číslo 63/1997 Sbírky zákonů, nebo Ústavní soud: Sbírka nálezů a usnesení – svazek č. 7, nález č. 13).

2. Promlčení práva hospodaření s majetkem státu

§ 100 odst. 2 zák. č. 40/1964 Sb. (nyní § 614 obč. zák.)

Právo hospodaření s majetkem státu se nepromlčuje.

Usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 11. 2009, sp. zn. 22 Cdo 3561/2009

ASPI ID: JUD159825CZ

Z odůvodnění:

Právo hospodaření s majetkem státu je neoddělitelné od vlastnického práva (státu), které se nepromlčuje (§ 100 odst. 2 zák. č. 40/1964 Sb.). Pak ovšem se logicky nemůže promlčovat ani právo hospodaření s majetkem státu, pokud trvá. Toto právo nemůže trvat, resp. být vykonáváno, netrvá-li vlastnické právo státu.

3. Zkreslení nabídky bezúplatného převodu výběrem nemovitostí likvidátorem Fondu dětí a mládeže

čl. I. odst. 5 zák. č. 364/2000 Sb.

Tím, že likvidátor FDM do výběrového řízení na bezúplatný převod majetku zařadil jen pozemek, aniž by k němu připojil nemovitosti, které umožňovaly využít pozemek k rekreaci, objektivně negativně ovlivnil poptávku po bezúplatném převodu, a otevřela se tak cesta k prodeji majetku. Objektivně tak došlo k obcházení zákona, neboť jen takto zkreslená nabídka umožnila odnětí nemovitostí jejich původnímu účelu a vedla k úplatnému převodu na žalovaného.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. 4. 2009, sp. zn. 22 Cdo 5104/2007

ASPI ID: JUD262025CZ

Z odůvodnění:

Nejvyšší soud v rozsudku ze dne 29. dubna 1999, sp. zn. 2 Cdon 1659/97, uveřejněném v Soudní judikatuře, 1999, č. 12, pod č. 121, vyslovil právní názor, že „právními úkony, jimiž se zákon obchází, jsou – na rozdíl od úkonů zákonu odporujících – právní úkony, které sice neodporují výslovnému zákazu zákona, které však svými důsledky směřují k výsledku zákonu odporujícímu“. Ke shodnému právnímu názoru již dříve dospěl Nejvyšší soud SSR v rozsudku ze dne 31. ledna 1974, sp. zn. 2 Cz 113/73, publikovaném ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 35, ročník 1975. Podle rozsudku Nejvyššího soudu ČSR z 16. srpna 1974, sp. zn. 3 Cz 32/74, publikovaného ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 33, ročník 1975, „smlouva, která svým obsahem nebo účelem odporuje zákonu nebo jej obchází anebo se příčí zájmům společnosti (nyní jde o rozpor s dobrými mravy) je absolutně neplatná; není rozhodné, zda účastníci smlouvy o důvodu její neplatnosti věděli“. Tento právní názor vyslovil Nejvyšší soud též v rozsudku ze dne 13. března 2003, sp. zn. 22 Cdo 505/2002, publikovaném v Souboru civilních rozhodnutí Nejvyššího soudu pod č. C 1772.

Ze zákona č. 364/2000 Sb. je zřejmé, že v daném případě měl před prodejem majetku přednost jeho bezúplatný převod na osoby v zákoně uvedené, aby majetek mohl nadále pokud možno sloužit původnímu účelu – potřebám dětí a mládeže. Tím, že likvidátor FDM do výběrového řízení na bezúplatný převod zařadil jen pozemek, aniž by k němu připojil nemovitosti, které umožňovaly využít pozemek k rekreaci, objektivně negativně ovlivnil poptávku po bezúplatném převodu; je jasné, že zejména „občanská sdružení dětí a mládeže, občanská sdružení zabývající se tělovýchovou a sportem, školy a školská zařízení“ nemohly mít zájem o samotný lesní pozemek bez zařízení umožňujícího jeho využití ve prospěch dětí a mládeže, resp. pro tělesnou výchovu a sport. Proto se žádná z těchto osob do výběrového řízení nepřihlásila a otevřela se tak cesta k prodeji majetku. Objektivně tak došlo k obcházení zákona, neboť jen takto zkreslená nabídka umožnila odnětí nemovitostí jejich původnímu účelu a vedla k úplatnému převodu na žalovaného za cenu 12 000 Kč. Dovolatelka namítá, že další nemovitosti FDM nenabízel ve výběrovém řízení proto, že o nich nevěděl; k této námitce však s ohledem na objektivní charakter obcházení zákona v této věci nelze přihlédnout (viz judikaturu citovanou výše).

Protože samotné obcházení zákona činí kupní smlouvu absolutně neplatnou, bylo by nadbytečné zabývat se dalšími dovolacími námitkami, neboť ani v případě, že by byly důvodné, by nemohly vést k rozhodnutí pro dovolatelku příznivějšímu.

4. Nesplnění zákonné povinnosti zpětného bezúplatného převodu věci na stát a platnost kupní smlouvy

§ 15 odst. 4 zák. č. 290/2002 Sb., ve znění účinném do 15. 6. 2010

§ 574, 577 obč. zák.

§ 39 zák. č. 40/1964 Sb. (nyní § 580 a 588 obč. zák.)

§ 40a zák. č. 40/1964 Sb. (nyní § 579, 582 a 586 obč. zák.)

I když vlastník v rozporu se zákonem nesplnil svou zákonnou povinnost vůči státu a nemovitosti bez učinění řádné nabídky zpětného bezúplatného převodu převedl na jiného, nezakládá tento postup sám o sobě absolutní ani relativní neplatnost předmětné kupní smlouvy.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 30. 7. 2014, sp. zn. 25 Cdo 2406/2013

ASPI ID: JUD262025CZ

Z odůvodnění:

Podle § 15 odst. 4 zákona č. 290/2002 Sb., o přechodu některých dalších věcí, práv a závazků České republiky na kraje a obce, občanská sdružení působící v oblasti tělovýchovy a sportu a o souvisejících změnách, ve znění účinném do 15. 6. 2010, nemovité věci, které přecházejí do vlastnictví nabyvatele, musí být po dobu 10 let ode dne jejich nabytí užívány pouze k účelu, ke kterému byly užívány ke dni přechodu vlastnictví podle § 14. Stanou-li se před uplynutím této doby pro nabyvatele pro tento účel nepotřebnými, musí být přednostně nabídnuty bezúplatně do vlastnictví státu. Pokud stát nepřijme písemnou nabídku nabyvatele ve lhůtě dvou měsíců od jejího doručení, naloží nabyvatel s těmito věcmi bez uvedených omezujících podmínek.

Podle § 39 zák. č. 40/1964 Sb. neplatný je právní úkon, který svým obsahem nebo účelem odporuje zákonu nebo jej obchází anebo se příčí dobrým mravům.

Rozpor smlouvy se zákonem (contra legem) nastává v případech, kdy je obsah smlouvy přímo v rozporu se zákonným zákazem či s příkazem, jež ze zákona vyplývá. O obcházení zákona (in fraudem legis) se jedná v případě, že smlouva sice neodporuje výslovnému zákazu zákona, avšak svými účinky odporuje účelu a smyslu zákona, a směřuje tak v důsledku k výsledku, jenž zákonu odporuje (srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 29. 4. 1999, sp. zn. 2 Cdon 1659/97, uveřejněný v časopise Soudní judikatura číslo 12 ročníku 1999 pod číslem 121). Dobrým mravům (contra bonos mores) pak odporuje smlouva, jejíž obsah se ocitne v rozporu s obecně uznávaným míněním, které ve vzájemných vztazích mezi lidmi určuje, jaký má být obsah jejich jednání, aby bylo v souladu se základními etickými zásadami sdílenými rozhodující částí společnosti.

Obsahem kupní smlouvy, kterou vlastník převádí nemovitosti na jiného, je povinnost převodce převést na nabyvatele vlastnictví oproti zaplacení kupní ceny; takový obsah kupní smlouvy nikterak neodporuje zákonu, ani jej neobchází, ani se nepříčí dobrým mravům (§ 39 zák. č. 40/1964 Sb.). V rozporu se zákonem tedy není samotný obsah kupní smlouvy o prodeji nemovitostí, ale v rozporu se zákonem je jednání žalovaného, který nesplnil svou zákonnou povinnost vůči státu a nemovitosti bez učinění řádné nabídky bezúplatného zpětného převodu převedl na jiného. Jednání žalovaného, byť je porušením jeho zákonné povinnosti, nezakládá důvod absolutní neplatnosti kupní smlouvy podle § 39 zák. č. 40/1964 Sb., a vzhledem k ust. § 40a zák. č. 40/1964 Sb. nepřichází v úvahu ani relativní neplatnost (srov. též rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 25 Cdo 2550/2012).

Ostatně, jak dovodila soudní praxe, v soukromoprávní sféře platí zásada, že co není zakázáno, je dovoleno, proto je nutno ustanovení o neplatnosti právních úkonů pro rozpor se zákonem vykládat restriktivně, a nikoli extenzivně. Sankce absolutní neplatnosti obsažená v ustanovení § 39 zák. č. 40/1964 Sb. představuje významný zásah do autonomie vůle smluvních stran (srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 5. 11. 2012, sp. zn. 28 Cdo 3911/2011, nález Ústavního soudu ze dne 21. 4. 2009, sp. zn. II. ÚS 571/06). V případě, kdy zákonné omezení směřuje pouze vůči jedné ze stran smlouvy, je třeba považovat smlouvu za neplatnou jen výjimečně (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 30. 8. 2011, sp. zn. 30 Cdo 4831/2010). Přitom stále platí zásada, že sankce by měla dopadnout na toho účastníka smlouvy, který při jejím uzavírání porušil svou povinnost.

Ze shora uvedeného vyplývá, že rozhodnutí odvolacího soudu spočívá na nesprávném právním názoru, že kupní smlouva, kterou žalovaný prodal svou nemovitost třetí osobě, je absolutně neplatná z důvodu, že žalovaný jednal v rozporu se zákonem, když nerespektoval svou povinnost předchozí nabídky vůči státu podle § 15 odst. 4 zákona č. 290/2002 Sb., ve znění účinném do 15. 6. 2010, a není správný ani z toho vyplývající závěr, že žalobkyni nevznikla škoda, jejíž náhrady se v tomto řízní domáhá.

5. Nakládání s národním majetkem v prozatímní správě

§ 3 odst. 1 písm. b), § 6 odst. 1 vyhl. č. 61/1986 Sb.

§ 63, 66 zák. o majetku ČR

Péče o národní majetek v prozatímní správě byla definována v jednotlivých ustanoveních vyhlášky č. 61/1986 Sb., o prozatímní správě národního majetku, jako povinnost řádně ochraňovat a pečovat o zachování takového majetku. Pokud jde o nakládání s národním majetkem v prozatímní správě je namístě připomenout znění § 6 odst. 1 vyhlášky, podle něhož okresní národní výbor převede národní majetek, který má v prozatímní správě, neprodleně hospodářskou smlouvou do správy státních organizací nebo do vlastnictví jiných socialistických organizací než státních, jimž může nejlépe sloužit při plnění jejich úkolů, popřípadě do správy nebo vlastnictví socialistických organizací, jejichž předmětem činnosti je nákup a prodej použitých věcí. To neplatí v případě, že si okresní národní výbor ponechá majetek ve své správě, nebo je-li dále stanoveno jinak. Nemovitosti též může okresní národní výbor převést do správy organizací jím řízených nebo do správy místního (městského) národního výboru opatřením.

Usnesení Nejvyššího soudu ze dne 22. 1. 2013, sp. zn. 28 Cdo 3302/2010

ASPI ID: JUD228669CZ

Z odůvodnění:

Podle dovolatelky otázkami zásadního právního významu jsou:

–  zda město B. v rámci výkonu tzv. prozatímní správy podle vyhlášky č. 61/1986 Sb. mohlo přenést oprávnění nakládat s majetkem státu (tj. zcizení majetku státu, zatížení majetku státu apod.), které městu Brnu z titulu výkonu tzv. prozatímní správy svědčilo, na jiný subjekt – obchodní společnost, a

–  zda tento subjekt mohl vlastním jménem a na vlastní odpovědnost platně uzavírat právní úkony týkající se majetku státu (kupní smlouvy, nájemní smlouvy apod.). Vytýkala dále odvolacímu soudu

–  nesprávné posouzení platnosti nájemní smlouvy a nesprávné hodnocení smyslu a obsahu smlouvy o dílo.

Namítala, že dané otázky v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyly řešeny. Poukazovala na skutečnost, že předmětný majetek byl dříve ve správě státní rozpočtové organizace Městské správy komunikací, přičemž ke dni 1. 12. 1994 došlo ke zrušení této organizace bez likvidace. Tvrdila, že předmětný majetek nebyl ke dni zrušení uvedené organizace platným právním způsobem vypořádán, jednalo se tedy o majetek, o němž bylo zjištěno, že není ve správě žádné státní organizace a v souladu s § 1 odst. 1 písm. b) vyhlášky č. 61/1986 Sb. připadl do tzv. prozatímní správy. Namítala, že na území města Brna vykonávalo tzv. prozatímní správu město B. v působnosti okresního úřadu. Dovozovala, že v souladu s § 5b zákona č. 425/1990 Sb., ve znění zákona č. 254/1994 Sb., v okrese Brno-město vykonávalo působnost okresního úřadu město B.

Podle dovolatelky přenesená působnost města B. při výkonu prozatímní správy podle dosavadních předpisů dnem nabytí účinnosti zákona č. 219/2000 Sb. zanikla a tato agenda přešla na Okresní úřad Brno-venkov, z něhož přešla příslušnost hospodařit s předmětným majetkem v souladu s § 29 zákona č. 201/2002 Sb. na Úřad pro zastupování státu ve věcech majetkových. Podle dovolatelky institut tzv. prozatímní správy v rozhodném období v době uzavření předmětných smluv (smlouvy o dílo a nájemní smlouvy) byl upraven vyhláškou č. 61/1986 Sb., o prozatímní správě národního majetku. Tvrdila, že smyslem prozatímní správy bylo zajistit národní (státní) majetek, který nemá dočasně státní organizace ve správě a naložit s ním tak, aby bylo zabezpečeno jeho řádné využití. Podle dovolatelky smyslem právní úpravy tedy nebylo přenechat majetek státu k dispozici obchodní společnosti, aby s ním mohla jakkoli nakládat, jako by se jednalo o její vlastní majetek, tzn. právní úkony uzavírala svým jménem a na vlastní odpovědnost.

Dovolání není v této věci přípustné.

Z právně relevantních zákonných předpisů, které se na danou věc vztahují, připomíná dovolací soud předně zákon č. 201/2002 Sb. ze dne 2. května 2002, o Úřadu pro zastupování státu ve věcech majetkových, který nabyl účinnosti dnem 1. 7. 2002, jímž byl zřízen Úřad pro zastupování státu ve věcech majetkových (dále jen „Úřad“). Zákon upravil komplexně postavení a oprávnění Úřadu, včetně přechodných ustanovení. Podle § 29 odst. 1 věty první zákona je Úřad počínaje dnem nabytí účinnosti tohoto zákona příslušný hospodařit s veškerým majetkem, s nímž ke dni nabytí účinnosti tohoto zákona byly příslušné hospodařit okresní úřady nebo Ministerstvo financí podle ustanovení § 11 odst. 2 a 4 zákona č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích, a se kterým do dne nabytí účinnosti tohoto zákona nenaložily.

Otázka nakládání s majetkem státu v podobě tzv. prozatímní správy (což je pro posouzení přípustnosti a důvodnosti dovolání v této věci podstatné) byla upravena vyhláškou federálního ministerstva financí ze dne 15. září 1986 č. 61/1986 Sb., o prozatímní správě národního majetku, která nabyla účinnosti dnem 1. ledna 1987. Zrušena pak byla ustanovením § 66 bod 1. zákona ze dne 27. června 2000 č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích, který nabyl účinnosti dnem 1. ledna 2001. Sluší se v této souvislosti uvést, že podle § 63 odst. 1 věty posledně citovaného zákona přenesená působnost města B., O. a P. a městských částí P. při výkonu prozatímní správy podle dosavadních předpisů dnem nabytí účinnosti tohoto zákona zanikla. Podle ustanovení věty druhé téhož odstavce uvedená města a městské části byly povinny do 6 měsíců po nabytí účinnosti tohoto zákona veškerý majetek, s nímž do dne nabytí účinnosti tohoto zákona nenaložily, předat organizačním složkám příslušným podle § 11 odst. 4 zákona.

Péče o národní majetek v prozatímní správě (jak zní označení marginální rubriky k § 3 shora citované vyhlášky) byla definována v jednotlivých ustanoveních vyhlášky, mj. v § 3 odst. 1 písm. b), jako povinnost řádně ochraňovat a pečovat o zachování takového majetku. Pokud jde o nakládání s národním majetkem v prozatímní správě je namístě připomenout znění § 6 odst. 1 vyhlášky, podle něhož okresní národní výbor převede národní majetek, který má v prozatímní správě, neprodleně hospodářskou smlouvou do správy státních organizací nebo do vlastnictví jiných socialistických organizací než státních, jimž může nejlépe sloužit při plnění jejich úkolů, popřípadě do správy nebo vlastnictví socialistických organizací, jejichž předmětem činnosti je nákup a prodej použitých věcí. To neplatí v případě, že si okresní národní výbor ponechá majetek ve své správě, nebo je-li dále stanoveno jinak. Nemovitosti též může okresní národní výbor převést do správy organizací jim řízených nebo do správy místního (městského) národního výboru opatřením.

Zmíněnou citaci uvedené podzákonné normy je třeba vykládat v souvislosti se změnami společenských a právní poměrů po roce 1990 v souladu s možnostmi nabízejícími se z nových forem vytváření zejména právnických osob, v případě citace vztahující se k okresním národním výborům pak přihlédnout zejména k důsledkům plynoucím ze zákona České národní rady ze dne 9. října 1990 o okresních úřadech, úpravě jejich působnosti a o některých dalších opatřeních s tím souvisejících.

K výkladu pojmu institutu práva hospodaření se Nejvyšší soud opakovaně vyjádřil, byť i v jiných souvislostech, zejména při aplikaci podmínek zákona č. 172/1991 Sb., o přechodu některých věcí z majetku České republiky do vlastnictví obcí. Připomínají se v této souvislosti závěry Ústavního soudu v jeho nálezu ze dne 29. 11. 1996, sp. zn. IV. ÚS 185/96, uveřejněného ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, jakož i řada rozhodnutí Nejvyššího soudu řešících posouzení zákonného termínu „právo hospodaření“, která akcentují fakticitu tohoto hospodaření, nikoliv právního titulu k němu (kupř. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 21. 11. 2002, sp. zn. 28 Cdo 1301/2001). V této souvislosti se odkazuje rovněž na závěry přijaté v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 26. 5. 1999, sp. zn. 2 Cdon 812/96, podle nichž „…Institut práva hospodaření založený hospodářským zákoníkem ze dne 4. června 1964 č. 109 Sb. (účinným od 1. června 1964) stál na principu tzv. věcné příslušnosti ke správě; tento princip byl v zákoně vyjádřenou zásadou, že právo hospodaření vykonává zásadně ta organizace, která je pověřena úkoly, k jejichž plnění majetek zcela nebo převážně slouží (§ 65 odst. 1). Tato zásada stála nad příslušným úředním rozhodnutím o zřízení práva hospodaření…“

6. Nedodržení zákonných podmínek pro úplatný převod nemovitostí v majetku státu likvidátorem

§ 588 obč. zák.

§ 22 odst. 1 a 3 zák. o majetku ČR

Nesplnil-li likvidátor při prodeji nemovitosti na základě veřejné soutěže podmínky stanovené § 22 odst. 1 (konkretizované vyhláškou č. 62/2001 Sb.) a § 22 odst. 3 zák. o majetku ČR pro převod nemovitostí ve vlastnictví státu (byť v procesu likvidace státní organizace), je kupní smlouva, jíž byla nemovitost do vlastnictví žalované převedena, absolutně neplatná pro rozpor se zákonem.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 15. 11. 2007, sp. zn. 28 Cdo 4057/2007

ASPI ID: JUD102651CZ

Z odůvodnění:

V projednávané věci dovolatelka zpochybňuje právní závěry odvolacího soudu (na nichž jeho potvrzující rozsudek spočívá), že likvidátor se při likvidaci Fondu řídí (taktéž) ustanoveními zákona č. 219/2000 Sb. a že kupní smlouva je neplatná pro rozpor se zákonem (§ 39 zák. č. 40/1964 Sb.), neboť likvidátor při svém postupu nerespektoval usnesení č. 1347 (nedodržel zákonem č. 364/2000 Sb. vyžadovanou součinnost) a současně při uzavírání smlouvy nebyly dodrženy podmínky stanovené § 22 odst. 1 a 3 zákona č. 219/2000 Sb.

Otázky, jež byly klíčové pro rozhodnutí odvolacího soudu a které dovolatelka prostřednictvím způsobilého dovolacího důvodu otevřela dovolacímu přezkumu, nejsou v soudní praxi běžně posuzovány (nelze hovořit o ustáleném výkladu) a Nejvyšší soud se k nim dosud explicitně nevyjádřil; přitom jejich posouzení může být způsobilé ovlivnit posouzení věcí obdobných, pročež má i potřebný potenciál ke zobecnění. Nejvyšší soud tak shledal napadené rozhodnutí zásadně právně významným a dovolání v tomto rozsahu podle § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř. přípustným.

Dovolací soud považuje za správný závěr odvolacího soudu, že nesplnil-li likvidátor při prodeji nemovitosti na základě veřejné soutěže podmínky stanovené § 22 odst. 1 (konkretizované vyhláškou č. 62/2001 Sb.) a § 22 odst. 3 zákona č. 219/2000 Sb. pro převod nemovitostí ve vlastnictví státu (byť v procesu likvidace státní organizace), je kupní smlouva, jíž byla nemovitost do vlastnictví žalované převedena, absolutně neplatná pro rozpor se zákonem (§ 39 zák. č. 40/1964 Sb.). Dovolací důvod nesprávného právního posouzení věci tak nebyl uplatněn opodstatněně.

Je však třeba dát dovolatelce za pravdu v tom, že samotné nerespektování usnesení č. 1347 likvidátorem Fondu nezakládá neplatnost uzavřené kupní smlouvy pro rozpor se zákonem č. 364/2000 Sb., neboť tento zákon (ani jiný právní předpis) neopravňuje Poslaneckou sněmovnu usnesením uložit likvidátorovi „pozastavit, s výjimkou schválených bezúplatných převodů, veškeré aktivity spojené s převodem majetku státu ve správě Fondu“; Poslanecká sněmovna je podle článku I. bodu 5. písmen b), d) a f) tohoto zákona oprávněna usnesením rozhodnout toliko o bezúplatném převodu majetku Fondu na vymezené subjekty. Na rozdíl od odvolacího soudu Nejvyšší soud v popsaném jednání likvidátora nespatřuje porušení zákona č. 364/2000 Sb., neboť „povinná součinnost“ je likvidátoru (uvozující větou ustanovení článku I. bodu 5. zákona č. 364/2000 Sb.) uložena expressis verbis pouze ve vztahu k vládě a Ministerstvu financí (a nikoli již Poslanecké sněmovně), a navíc – jak dovolatelka správně uvádí – zákon č. 364/2000 Sb. blíže nespecifikuje formu a obsah takové součinnosti a s jejím nedodržením nespojuje žádné právní následky. Tento zčásti odlišný právní názor dovolacího soudu však nemá vliv na závěr o nedůvodnosti dovolání.

7. Spor organizačních složek státu ohledně hospodaření s nemovitostmi a jeho dopad na práva třetích osob

§ 1 odst. 3 a § 3 zák. č. 92/1991 Sb.

§ 9 zák. o majetku ČR

Případný spor mezi organizačními složkami státu o tom, které z nich příslušelo právo hospodaření ke sporným nemovitostem (respektive o tom, zda uvedený majetek státu, jenž nebyl vyloučen z privatizace a jehož prodeji nebrání ani jiný právní předpis, mohl být za účelem prodeje převeden), nemůže mít dopad do práv nabytých třetími osobami.

Usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 9. 2008, sp. zn. 29 Cdo 1874/2008

ASPI ID: JUD142168CZ

8. Povolení výjimky podle § 21 odst. 2 zák. o majetku ČR usnesením vlády

§ 21 odst. 2, § 44 zák. o majetku ČR

Vládní usnesení, které lze vzhledem k jeho obsahu považovat za vládní výjimku ve smyslu § 21 odst. 2 zák. o majetku ČR, vyvolá ve spojení s předmětným právním úkonem zamýšlený právní důsledek pouze tehdy, pokud z tohoto vládního usnesení vyplývá nejen to, že vláda ČR činí konkrétní výjimku z podmínky trvalé nepotřebnosti majetku, resp. (ne)movité věci, ale též i informace, k jakému právnímu úkonu se má taková výjimka (v níž je logicky i konzumováno jinak zákonem požadované schválení uzavřené smlouvy či provedeného právního úkonu tím kterým ministerstvem) vztahovat.

Z podkladových materiálů pak musí být dále zřejmé, že vláda ČR tak rozhodla na základě zdůvodněné a doložené žádosti příslušné organizační složky státu, resp. jejího zřizovatele nebo ústředního správního úřadu. Kromě toho z vládního rozhodnutí – tím, že bylo učiněno a priori (ještě před uzavřenou smlouvou či provedeným právním úkonem) – pochopitelně musejí také vyplývat esenciální náležitosti předmětného právního úkonu (smlouvy).

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 19. 1. 2011, sp. zn. 30 Cdo 4051/2009

ASPI ID: JUD191306CZ

Z odůvodnění:

Prostřednictvím ustanovení § 21 až § 23 zákona č. 219/2000 Sb. byla provedena právní úprava obsahující zásady pro zcizování věcí s tím, že § 21 odst. 2 cit. zák. obsahuje výjimku z této procedury potud, že v závažných důvodech a za předchozího vyjádření Ministerstva financí může vláda ČR povolit výjimku z podmínky trvalé nepotřebnosti podle odst. 1 téhož par. Jak přitom vyplývá z důvodové zprávy k zákonu o majetku ČR, použití této možnosti (roz. povolení výjimky) se předpokládá zejména v těch situacích, kdy převod bude třeba realizovat bez ohledu na konkrétní potřeby dotčené organizační složky ve veřejném zájmu, v souvislosti s plněním závazků České republiky z mezinárodních smluv [(např. jako člena NATO); v daném případě Ministerstvo vnitra v uvedené žádosti mimo jiné uvedlo: „Důvodem uvažované směny je stále nedostatečná ubytovací lůžková kapacita pro příslušníky Policie ČR na území hlavního města P. Směna nabývá v současné době na významu a důležitosti, neboť je zahrnuta do příprav na září letošního roku pro potřeby Policie ČR v souvislosti se zasedáním Mezinárodního měnového fondu a Světové banky. Navrženou směnu lze hodnotit jednoznačně za velmi přínosnou, a to i vzhledem ke stavebně technickému stavu objektu v ulici T., který by mohl být řádně využíván až po případné náročné rekonstrukci, která by si vyžádala finanční investiční prostředky ve výši cca 150 mil. Kč]. Vzhledem k tomu, že zákon o majetku ČR ani jiný právní předpis v přechodných ustanoveních neupravoval ani nyní neupravuje otázky týkající se též dosud učiněných úkonů před nabytím jeho účinnosti, správně se odvolací soud zabýval řešením této otázky, tj. zda již učiněné rozhodnutí vlády ČR (cit. usnesení) z formálních i materiálních důvodů naplňuje podmínky institutu vládní výjimky ve smyslu § 21 odst. 2 zákona č. 219/2000 Sb., či nikoliv. Odvolací soud také rovněž správně neopomenul vydané usnesení vlády ČR konfrontovat nejen s dikcí posledně cit. par., ale též i se shora již cit. ustanovením § 44 zákona o majetku ČR. Nejvyšší soud se přitom ztotožňuje s právním závěrem odvolacího soudu, že cit. vládní usnesení – vzhledem k jeho obsahu – lze považovat za vládní výjimku ve smyslu § 21 odst. 2 zákona o majetku ČR. Jakkoliv z ustanovení § 44 odst. 1 až 4 téhož zákona vyplývá, že zákon předpokládá povolení (vládní) výjimky až v okamžiku uzavření [z hlediska platnosti však touto výjimkou podmíněné(ho)] smlouvy, resp. právního úkonu [viz arg.: „Výjimky se povolují (…) pouze pro jednotlivé případy“ (§ 44 odst. 1), „O povolení výjimky (…) se rozhoduje písemně a na základě zdůvodněné a doložené žádosti“ (§ 44 odst. 2), „Výjimka se povoluje (…) k již uzavřené smlouvě nebo jinému provedenému právnímu úkonu“(§ 44 odst. 3), „Povolení výjimky, schválení i předchozí souhlas jsou podmínkou platnosti právního úkonu, k němuž se poskytují.“ (§ 44 odst. 4)], nelze podle názoru Nejvyššího soudu současně dovodit, že byla-li vládou taková výjimka (teprve) k zamýšlenému uzavření smlouvy, resp. právního úkonu již povolena, není tím (bez dalšího) splněna podmínka platnosti následně učiněného právního úkonu. Tedy že následně uzavřená smlouva, resp. právní úkon je ve smyslu ustanovení § 39 zák. č. 40/1964 Sb. (absolutně) neplatný z důvodu, že vláda takovou výjimku učinila nikoliv (až) po uzavření předmětné smlouvy, resp. po provedeném právním úkonu, nýbrž (již) před uzavřením této smlouvy, resp. ještě před provedením takového právního úkonu. Podstatný je totiž obsah přijatého usnesení coby písemného rozhodnutí vlády ČR, jež má v tomto případě směřovat k zamýšlenému majetkoprávnímu úkonu. Z takového vládního usnesení – aby mohlo ve spojení s předmětným právním úkonem vyvolat zamýšlený právní důsledek – tedy musí vyplývat nejen to, že vláda ČR činí konkrétní výjimku z podmínky trvalé nepotřebnosti majetku, resp. (ne)movité věci, ale též i informace, k jakému právnímu úkonu se má taková výjimka (v níž je logicky i konzumováno jinak zákonem požadované schválení uzavřené smlouvy či provedeného právního úkonu tím kterým ministerstvem) vztahovat. Z podkladových materiálů pak musí být dále zřejmé, že vláda ČR tak rozhodla na základě zdůvodněné a doložené žádosti příslušné organizační složky státu (srov. § 3 zákona o majetku ČR), resp. jejího zřizovatele nebo ústředního správního úřadu (srov. § 44 odst. 2 cit. zák.). Kromě toho z vládního rozhodnutí – tím, že bylo učiněno a priori (ještě před uzavřenou smlouvou či provedeným právním úkonem) – pochopitelně musejí také vyplývat esenciální náležitosti předmětného právního úkonu (smlouvy).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přehled judikatury ve věcech hospodaření s majetkem České republiky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.