Richard Medek

MUŽ S ČÁPEM

aneb Šifra žida Eicka

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu nakladatelství a dědičky autorských práv. Práva autorů jsou vyhrazená.

Richard Medek
MUŽ S ČÁPEM aneb Šifra žida Eicka

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 1226. publikaci v roce 2015.

Odpovědná redaktorka:

Ivana Riegrová

Sazba a studiové zpracování:

František Kapasný

Návrh obálky:

Lucie Burešová

Ilustrace:

Richard Medek

Fotografie:

Jitka Medková

Tvorba e-knihy:

Petrklíč

© Nakladatelství Petrklíč
© Richard Medek

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.
Pod Jarovem 18 Praha 3 130 00
tel.: 604608127
mail: petrklic@petrklic.info
web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:
Pemic Ostrava
Euromedia Praha
Pavel Dobrovský Praha
NS Středokluky
Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-559-3
ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-733-7
ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-734-4

Věnováno mé ženě Jitce

l.

Když byl Brad malý, byl zvídavý a citlivý. Nejvíce ho zajímaly různé mechanické přístroje, kolečka, strojky, mašinky, mechanické hodiny a nebe. Otec měl o něho starost a už odmalička se mu snažil poctivě odpovídat na všechny jeho otázky, kterými ho občas dostával do úzkých. Každé ráno ho vodil do školky, a to byla pro Brada přesně ta chvíle, kdy měl otce jenom pro sebe. Snažil se těch dvacet minut chůze, které tenkrát ještě vnímal jako nekonečně dlouhou dobu, kdy ho otec táhl za ruku a on zakopával o každou vystouplou dlaždičku, využít pro sebe. Taky se snažil zmírnit to tempo, které ho občas dostávalo do polohy visícího malého Brada na pevné kotvě otcovy ruky.

A tak mluvil. Kladl otázky, na které musel otec odpovídat, a když se tak zamyslel, aby malého chlapce svou odpovědí uspokojil, zvolnil, někdy také na chvíli zastavil. To bylo to, čeho chtěl Brad dosáhnout.

„Já nechci do školky,“ zakňoural Brad.

„Ty už zase nechceš do školky?“

„Mně se tam nelíbí.“

„Vždyť tam máš kamarády a hodnou paní učitelku. Těm by bylo smutno, kdybys nepřišel,“ snažil se otec Brada přesvědčit. Brad věděl, že teď je jeho šance. Teď, anebo nikdy. Začal natahovat.

„Nemám tam kamarády.“

„A co Janička, tvoje malá Antilopka? Ta přece na tebe čeká. Bude smutná, když nepřijdeš.“

Brad měl ve školce kamarádku Janičku. Jeho tatínek jí říkal Antilopka. Protože prý tak vypadala. Nevěděl, co je Antilopka, ale když to říkal táta, tak tomu věřil.

„Není tam. Je doma,“ řekl plačícím hláskem Brad.

„Je nemocná?“

„Hm,“ přikývl Brad.

„Ty můj citlivej kluku,“ objal otec Brada. „Co já s tebou mám dělat.“

Otec se otočil, vzal Brada za druhou ruku a spěchali spolu do práce. Vždycky když vzal otec Brada do práce, byl Brad na vrcholu blaha. Otec byl inženýr. Přes auta. Výzkumný ústav. Měli v práci velkou dílnu a opravovali a vymýšleli zlepšováky na auta. To byl pro Brada hotový ráj. Jak se to všechno rozebíralo a zase dávalo dohromady. Brad otcovi pomáhal. Byl pořád u něho a na nic se neptal.

Neptal se, protože byl šťastný a nechtěl otci přidělávat starosti. Brad utíkal vedle otce a ani nemuknul. Tempo netempo. Najednou nezakopával, neklopýtal. Visel na otcově ruce a nožičky mu kmitaly.

„Ale budeš hodný, Brade. Žádné otázky,“ řekl otec jen tak do prostoru, aniž by se na Brada podíval.

Brad ani nemuknul.

Bylo půl deváté a školka zavírala. Už nikoho nepřijímala. Děti se shromáždily v jídelně, za chvíli bude svačinka. Paní učitelka šla zkontrolovat šatnu, zdali tam není ještě nějaké dítě nebo opozdilý tatínek. A zamknout hlavní vchodové dveře. V šatně stála ještě poslední holčička. Stála a čekala. Čekala na Brada. Janička. Janička Antilopka.

Když Brad končil základní devítiletou školu, bylo mu patnáct.

Byla to doba, tak jako u každého z nás, prvního piva, cigaret, prvních dlouhých polibků, postupného probouzení se a až sžíravé touhy po krásných spolužačkách. Ta touha rozvíjela fantazii, ale to byl snad jediný její přínos. Jinak příliš ničila. Občas po škole Brad vyrážel na procházku se svou spolužačkou, která s ním chodila do třídy. Antilopka! V létě nosila krátkou džínovou sukýnku, byla milá, měla hnědé oči, hnědé rovné vlasy a ten úsměv! Podařilo se mu několikrát s ní chvíli postát na nějakém odlehlém místě v parku nebo ve tmavém průchodu. Neodvážil se však nic.

„Viděl jsem tě s Komorousem. Na chodbě o velké přestávce. Ty s ním kamarádíš?“ zeptal se nedbale Brad. Seděli ve Stromovce na lavičce. Slunce svítilo a Janička měla na sobě zase tu krátkou modrou džínovou sukýnku.

„Ani ne,“ odpověděla.

„Je mi odpornej,“ řekl Brad. „Dal bych mu nejradši přes hubu.“

„Asi by tě zbil,“ usmála se Antilopka.

Bradovi kleslo sebevědomí na nulu. Jak jí má proboha dát najevo, že se ho nebojí.

„Hm, když myslíš,“ řekl Brad smutně a lehce uraženě.

„Ty přece nemáš zapotřebí prát se s Komorousem,“ pohladila Brada Antilopka a Bradovi jako by se svět rozsvítil. Ona z toho našla východisko, ne on.

„Nemám, je to vůl,“ řekl nezměněným tónem Brad. Díval se na Antilopku úplně jinýma očima, než když byli malí a chodili spolu do školky. Vždycky když ji vidí v té džínové sukýnce, vzpomene si, jak byli ve školce zvídaví. Ukazovali si, tak aby to paní učitelka neviděla, pipku a pipíka. Ta představa teď, když vidí, co z Antilopky vyrostlo, jak je krásná, milá, nedostupná, ta ho dohání k šílenství a k žárlivosti na každého kluka, který se kolem ní otočí. Nemůže přece dopustit, aby si něco podobného zopakovala s někým jiným než s ním. Teď.

Když jsou velký a pomalu už by měli nárok na to, aby spolu mohli začít opravdu chodit.

Antilopka byla v klidu. Holky jsou vždycky v klidu. Vypadaj.

Všechno je na Bradovi. Všechna ta tíž, ta zodpovědnost, aktivita.

„Kluci chtěj holky, ne holky kluky,“ vypadlo z Brada, aniž by si to nějak promyslel. Antilopka se začala hlasitě smát. Tenhle smích na ní neměl rád. Znejisťoval ho.

„Čemu se směješ?“ zeptal se.

„Tobě,“ řekla Antilopka. „Jsi pořád jako malý kluk.“

„Ale mám pravdu, ne?“ dotíral Brad.

„Nemáš pravdu. To by se přece nikdy nenarodily žádné děti.“

Brad se zamyslel. Byla rozumná.

„No to ne, ale holky to maj prostě v životě lehčí. Klidně si tak seděj ve Stromovce na lavičce a vyčkávaj.“

„Myslíš jako teď a tady?“ smála se zase Antilopka.

„No,“ řekl nejistě Brad, „to je jenom takovej příklad.“

„Jsi ještě moc mladej, Brade. Musíme vyspět.“ To Brad nerad slyšel.

„Dobře,“ řekl Brad. „Asi máš pravdu. Tak si pojď alespoň povídat.“

„Tak povídej,“ usmála se Antilopka.

„Jaký se ti líběj kluci?“

„Takoví starší.“

„Hm.“

Brad mlčel.

„Ptal ses, tak jsem ti odpověděla.“

„Jak jako starší…“

„Nevím… tak o dva o tři roky starší.“

„Hm.“

Nechtěl to říct, ale sžíralo ho to jako kyselina. Komorous byl o dva roky starší. Chodil s nimi do třídy, bylo mu sedmnáct, protože dvakrát propadl. Debil.

„Myslíš tak jako třeba o dva roky, že by to bylo ideální?“ vysoukal ze sebe Brad.

„No, tak třeba. Ale musejí být chytří, přirozeně inteligentní.“

Bradovi spadnul kámen ze srdce. Antilopka přece nemůže považovat Komorouse za přirozeně inteligentního. To ho uspokojilo. Už se na nic nemusí ptát. Ten hovor byl z jeho strany stejně sekaný a trapný. Cítil to. Ona byla z toho taková lehce do červena. Raději převedl řeč jinam. Už se raději nebude na nic ptát. Teď ho uklidnila.

„Nechceš jít se mnou do hvězdárny?“ zeptal se Brad.

„Bradíčku, nemůžu. Musím se učit. Matiku. Máma mě bude večer zkoušet.

Brad viděl Antilopku rád jako pilnou studentku. Odpovídalo to jeho představě o ní.

„Tak fajn,“ řekl radostně Brad. „Já už tedy musím jít.“

Zvedl se, políbil Antilopku na tvář a mizel. Antilopka zůstala sedět. Dívala se za ním.

Druhý den ve škole byl Brad zkoušený z matematiky. Dostal za jedna. Brad dostával z matematiky vždycky za jedna. Po Bradovi vyvolala učitelka Antilopku.

„Tak doufám, že jste se, Janičko, na dnešek naučila.“

„Ano, paní učitelko.“

Janička Antilopka působila u tabule vždycky mile, usmívala se, a ať dostala jakoukoliv známku, poděkovala.

„Tak mi vypočítejte rovnici.“ Učitelka vstala a napsala ji na tabuli.

Antilopka stála zády ke třídě, v ruce držela křídu, ruku nataženou nahoru. Nehýbala se.

Vždyť přece včera říkala, že se to bude učit. Brad trpěl.

Bylo ticho. Žádné tahy křídou po tabuli. Antilopka stála jako socha.

„Máš pěknej zadek!“ zabručel ze zadní lavice Komorous.

„No tak klid!“ reagovala učitelka a obrátila se ke třídě.

Brad jako by dostal kladivem do hlavy.

„Jen si sáhnout!“

Zase ticho. Brad nevydržel. Vymrštil se z přední lavice a několika skoky byl u Komorouse. Shodil ho ze židle na zem, klekl mu na ruce a sevřel ho vší silou. Komorous se nebránil. Měl zkřivený ksicht bolestí, ale smál se.

„Žárlíš, blbečku,“ vysoukal ze sebe.

Incident byl paní učitelkou urovnán a zůstal bez potrestání. Paní učitelka měla Brada ráda. Byl chytrý, vtipný, trochu rošťák. Občas zadumaný. Mimo. Ale tohle bylo už přeci jenom trochu moc. Měla však pro mládí pochopení. Antilopku kvůli tomu odvolala od tabule a Brad ji tak zachránil od nedostatečné. O velké přestávce šel Brad na chodbu. Byl na sebe hrdý. Zmlátil Komorouse, a to by si žádný z kluků nedovolil. U dívčích záchodků stála Antilopka. S Komorousem. Komorous jí něco říkal, vysvětloval, lomil rukama a smál se.

Antilopka na něm visela očima.

„Jestli s ním něco má,“ řekl si pro sebe Brad, „tak už s ní v životě nepromluvím.“

Během deváté třídy Brad hodně vyspěl. Patnáctý rok pro něho byl tím nejdůležitějším rokem v životě. Do jisté míry předznamenal jeho budoucí život. Brzy začal s holkama chodit kouřit. Nejenom že mu to nechutnalo, ale bylo mu po tom špatně, ale chodit tam musel.

Antilopka tam chodila také. Vlastně to celé vymyslel Komorous.

Vždycky po vyučování se šlo na jednu cigaretu do Stromovky a na pokec. S Komorousem se stali docela kámoši. Už mu do Antilopky nedělal. Chodil teď s Irenou. Tenkrát se prodávaly americké cigarety po jedné, a tak vždy pro nejhorší případ Brad nějakou v kapse měl.

Ale člověk si zvykne. Trvalo to tak půl roku a s kouřením se smířil.

S holkama byla sranda a Brad a jeho kamarádi tak získali bez námahy čas, který jim holky věnovaly, protože prostě všichni společně kouřili. A z kouření byly mejdany. Jednou při vyučování paní učitelka přivedla dva pány od filmu.

„Posaďte se,“ řekla. „Tady pan režisér hledá nějaký vhodný typ do svého nového filmu.“ Paní učitelka se na pana režiséra usmála, uklonila se a pohybem ruky mu předala slovo.

„Dobrý den,“ pozdravil pan režisér. Docela sympaťák. Starší, fousatý, mezi zuby neustále žužlal sirku. Jako malou cigaretu.

„Rád bych vám vysvětlil, o co mi jde. Budeme natáčet nový film o dospívající mládeži. Je to taková psychologická sonda do duše mladého muže, jeho první lásky, vztah s rodiči.“

„Kravina,“ zabručel ze zadní lavice Komorous. Všichni se rozesmáli. I Brad.

„Klid!“ vykřikla paní učitelka.

Režisér se nenechal vyvést z míry a pokračoval.

„Hledáme chlapce a dívku tak kolem patnácti. Nemusejí to být žádní krasavci, ale jde nám spíše o typ. Typ takového zadumaného rošťáka.“

„Tak to bych snad byl. Zadumanej sem pořád,“ Komorous a zase smích. A zase paní učitelka.

„Víte, potřebujeme taky někoho zodpovědného, pracovitého, filmování není žádná legrace. I když to tak vypadá. A současně musí mít trochu talentu,“ pokračoval režisér. Paní učitelka přikyvovala.

„My teď předáme slovo zpátky paní učitelce, bude normálně probíhat hodina a nás si vůbec nevšímejte. Budeme chodit mezi lavicemi a trochu si vás prohlídneme.“ Panu režisérovi bylo sotva rozumět. Jak pořád cumlal tu sirku.

Paní učitelka se ujala slova. Byla najednou úplně jiná. Mluvila pomalu, správně intonovala, skládala výklad do dlouhých souvětí, až se v nich člověk ztrácel. Asi taky chtěla hrát ve filmu.

„Nějaký učitelky tam budou muset hrát taky,“ pomyslel si Brad.

Byla hodina literatury, nic moc zajímavého, člověk málem usínal.

Bradovi se zavíraly při tom monotónním výkladu oči. Začali mu splývat staročeši, mladočeši a láčkovci. Pojednou ucítil ruku na svém rameni. Lekl se. Přistihli ho. Spí. Křečovitě otevřel oči, aby dokázal, že nespí. Chvíli ještě trvalo, než se zorientoval. Nad ním stál fousatý chlap se sirkou v puse.

„Toho chlapce bychom vyzkoušeli, paní učitelko, jestli dovolíte,“ řekl.

„Jistě, pane režisére,“ přikývla mile učitelka.

A tak Brada odvedli do prázdné třídy na pohovor. Ptali se na všechno. Jak se učí, jestli by ho to filmování zajímalo, přednesl jim nějakou básničku, tedy vlastně báseň, kterou mu dali v textu, dlouhou, komplikovanou, takovou nějakou surrealistickou, protože jí vůbec nerozuměl. Celé to trvalo asi půl hodiny. Pan režisér byl spokojen. A tak byl Brad pozván na konkurs, kde musel porazit ještě několik vybraných protivníků, aby mohl hrát hlavní roli ve filmu, o kterém ale vůbec nic nevěděl.

Půl roku Brad nechodil do školy. Natáčel film. Režisér si Brada vybral do hlavní role ve filmu. Paní učitelka na něho byla hrdá. Docela bomba pro patnáctiletého kluka, ne tak pro něho. Byl přecitlivělý na své okolí. Neustále musel dávat pozor, aby si někdo nemyslel, že je díky tomu nafoukaný, nepříjemný, drzý nebo přehnaně sebevědomý.

A tak byl slušný, nesmělý a poctivý. Brad přistupoval poctivě i k samotnému filmování. Scénář byl napsán tak, že ho vlastně samotného vystihoval. Brad hrál sám sebe. Žádný talent nepotřeboval. Nebyl žádný herec. Tolik rozumu ještě měl a uvědomoval si to. Někdy až moc. Zejména v souhře s jeho filmovou partnerkou, malou drobnou holčinou se zrzavými vlasy a dlouhým spleteným copem. Ta hrála zase pořád. Připadala mu afektovaná a Brad nechápal, proč když on hraje hlavní roli, se s ním režisér neporadil. Mohl vybrat třeba přece Antilopku. Ani ji nezkusil. Brad dělal, co mohl. Vydoloval ze sebe všechno, co si myslel, že by mohlo být herectví, aby předstíral, že se do afektované holčiny s dlouhým copem zamiloval. Asi mu to šlo, protože režisér nic neříkal a byl spokojený. Na place si vždycky vedle ní připadal jako trouba. Ale asi to tak režisér chtěl. Brad to ani neuměl jinak. Závěrečná scéna ovšem byla katastrofa. Byl to poslední natáčecí den. Na place byla velká dřevěná točna, Brad s holčinou tam měli stát, objímat se, jako že dokonalé porozumění, láska, svítící zasněné oči, hlazení, prostě všechno, co k takovému finále filmu o dospívající mládeži patří. Brad byl úplně v prdeli. Už od rána s ním nic nebylo. holčina s tím problém neměla. Ačkoliv jí v rámci své pravdomluvnosti už asi třikrát řekl, že se mu nelíbí, že je ošklivá a blbá, přesto scénu zvládala bravurně. Byla to rozená hérečka. Byla tvrdá. Brad byl měkkejš.

Prostě to nedokázal přenést přes srdce. Prostě na to neměl talent. Byl to Brad a ne nějaký kokot. Mnohokrát tu scénu opakovali. Bylo to na několik kamer, takže se točna točila a kolem nich pobíhalo několik kameramanů a sbírali detaily. Ty Bradovy sebrané detaily byly nepoužitelné. Režisér zastavil natáčení.

„Pojď sem,“ zavolal si Brada.

Brad sestoupil z točny. Režisér ho vzal kolem ramen a šli ke cateringu. Takový jídelní vozejk. Během natáčení se nesměl čepovat alkohol.

„Dáš si panáka?“ zeptal se režisér Brada a posadil se na umakartovou židličku za umakartový stolek. V puse pořád žužlal tu sirku.

Brad si sedl proti němu. „Jo,“ řekl. Svalil se do židle. Režisér objednal dva rumy. Bradovi se práce režiséra líbila. Zdálo se mu, že režisér může všechno.

„Nesmíš to na mě prásknout rodičům. Měl jsi už někdy panáka?“

„Jo.“

Na stole přistály dva panáky.

„To si nesmíš tak brát, rozumíš,“ začal režisér a skrz sirku vytáhl polovinu panáka do pusy. „To je jenom taková hra. hra na skutečnost.“

„Jo.“

„Tak to do sebe loupni,“ pobídl ho režisér. „Nemáme zase tolik času.“

Brad do sebe nalil panáka rumu na jeden zátah.

„No vidíš,“ řekl spokojeně režisér. „Je to jenom taková hra,“ pokračoval. „Tady jsi za herce. Já vím, že jsi citlivý kluk, proto jsem si tě taky vybral, ale tady toho citlivýho kluka hraješ, rozumíš. To nejsi ty. Tady nemáš na vybranou. Podívej, jak holčina se snaží. A ty to musíš zahrát taky. I když se ti nelíbí.“

„Jo.“

„Herci jsou jenom loutky. Tu a tam nějaký ten umělec, na kterého musí člověk brát zřetel, ale to je jeden z tisíce.“

„Jo,“ pokračoval Brad.

„A hlavně to nejsi ty. Ani nemůžeš být. Ty musíš dělat to, co se ti řekne.“

„Ale já to přece vím,“ opáčil Brad.

„Máš nějakou holku?“

„Nevím.“

„Jak nevím…“

„No, asi mám.“

„Tak si ji představ. Místo tý mladý slepičky, co nemáš rád. Umíš si ji představit?“

„Ještě jednoho,“ řekl Brad.

Režisér objednal Bradovi ještě jednoho panáka rumu. Brad ho vypil zase najednou.

„Teď už jo,“ řekl, „Ale musíme rychle.“

Film měl premiéru ve velkém kině ve středu Prahy. Tehdy to bylo něco, tolik filmů se netočilo, byla to událost. Nikoho ze spolužáků tam Brad nepozval, aby si nemysleli, že se vytahuje, ale Antilopku pozval. Souhlasila! Premiéra byla ve velkém kině v historickém centru Prahy. Brad jako hlavní představitel dostal velkou kytici. Bylo mu to příjemné. Poprvé si uvědomil, jak málo práce stačí odevzdat a jak nepřiměřenou pozornost to může přinést. Kytici hned hodil Antilopce do klína. Seděla v první řadě. Oči jí zářily, na sobě měla dlouhé společenské šaty. Potom ji vzal, koupil litrovou láhev levného vína a chodil s ní po té krásné staré Praze až dlouho do noci. Předávali si láhev od úst k ústům, ale pil jenom on, tak jako i mnohokrát později.

A tak se to stalo. Antilopka táhla velkou kytici od něho i jeho samotného. Bylo mu špatně. Zvracel mezi auty, na kraji chodníku, v tmavých zákoutích historických budov. Praha byla tehdy v noci poloprázdná, spoře a citlivě osvětlená. Nakonec si vzali taxíka a Janička ho odvezla domů. Dobře to s ní tenkrát sfoukl, jen co je pravda.

Antilopka.

Právě v té době Brada rodiče vzali do pedagogicko-psychologické poradny, aby tamní odborníci zjistili, v čem vyniká, na co by se hodil, co by měl jít studovat. Po mnoha testech, vědomostních, inteligenčních i logických, si Brada paní doktorka zavolala a před sebe na stůl hodila výslednou tabulku.

„Takovou jednoznačnou volbu jsme tady už dlouho neměli,“ řekla a usmála se na něho.

Tabulka měla několik parametrů, které zachycovala, ale jedna křivka byla červeně zdůrazněna, zdaleka převyšovala i předtištěné mantinely tabulky.

„Vidím tady vysoký potenciál pro matematiku, fyziku a logické myšlení. Váš syn by měl jít studovat jadernou fyziku, matematiku nebo něco podobného,“ podívala se na Bradovu matku. Ta koukala.

Tak moc zase svému synovi nevěřila.

Brad byl hrdý.

„Matematiku?“ zeptala se nejistě matka. Vždycky si spíš představovala, že z Brada bude doktor, právník, možná nějaký umělec, snad herec. „To má asi po tatínkovi,“ zkonstatovala.

„Ano, matematiku, fyziku, prostě něco exaktního, přírodní vědy, váš syn má vysoký logický potenciál.“

Matka poděkovala, Brad poděkoval a do několika dní přišel s naprosto nesouvisejícím návrhem, že by chtěl jít na konzervatoř. hrál v několika dětských filmech a potom jednu hlavní roli, která ho proslavila, a tak usoudil, že by to byla asi nejsnazší životní cesta. Jako že má našlápnuto, a byla by škoda to zahodit. Filmování ho sice moc nebavilo, byla to vlastně otrava, ale tak nějak si říkal, že by to mohl zkusit. Nejsnazší cesta. Takhle velcí fyzikové ani matematici nerostou. Otec to zavrhnul jedním rázným ne, a tak Brad studoval na gymnáziu, kde nevynikal ale vůbec v ničem, flákal se a užíval si.

V té době totiž Brad objevil muziku a knížky. Topil se v nepřiměřených pocitech, četl prokleté básníky, existencionalisty, ruskou klasickou literaturu, potom se zase házel do pohody a Steinbeckovy novely Na plechárně, Sladký čtvrtek a Pláň tortilla se staly jeho biblí.

Zmítal se zleva doprava a zase zpátky. Život mu zásadně ovlivnil pražský rockový klub spojený s příjemnou zahradní restaurací nahoře v Dejvicích. Jmenoval se „Go!“. Jednoduše, krátce, výstižně. Běž si, kam chceš, hlavně pořád běž, nezastavuj. Go, go, go! Brad navštěvoval „Go!“ celou střední školu. Naučil se pít pivo, vést filosofické řeči, smát se, být ironický, válet se během teplých letních nocí s několika kámošema a kámoškama v parku, pít u toho levný víno, hrát na kytaru, hrát bigbeat, vychutnávat si to, jezdit na rockový festivaly, na čundr, spát pod širákem, ožralý, s děvou, být Antilopce nevěrný, hulákat, spát tři hodiny denně, flákat se, pít tři dny v kuse, kašlat na školu a na učení. Jeho odklon od exaktních věd, od matematiky a fyziky, byl absolutní, jeho příklon k bohémskému životu byl překvapující. Pro něho i jeho okolí. O kolik jednodušší bylo ležet na louce, dívat se na hvězdy, upíjet víno a jen tak si filozofovat. Antilopka s ním do „Go!“ chodila zřídkakdy, a to spíše odpoledne, jen tak si posedět a poklábosit. A potom na něho čekala v levném bytě, který si spolu pronajali, a lízala mu rány. Starala se o něho, snad s jakousi moudrostí, která předpokládala jeho brzký návrat. Brad měl kapelu, křičel do mikrofonu, skládal písničky a třískal do kytary nebo hrál na piano. Měli koncerty po celé republice, po malých klubech, žádné stadiony, ve všech městech na ně chodil stejný typ posluchačů, typ jeho kumpánů, typ pijanů z rockového klubu „Go!“, literátů, malířů, básníků, skladatelů, filozofů a vůbec umělců. Na saxofon s nimi tenkrát hrála mladá Ruska, která studovala v Praze. hrála výborně. Byla výstřední, asi o tři roky starší než Brad, ale když se do toho zakousla, publikum padalo ze židlí. Tak to uměla. Irina Konstantinovna Morozovová. Takový jméno měla. Brada ta tři jména vzrušovala. Ten rozparek na její sukni. Ty boky, ten houpavý krok, ten záklon, ten šišlavý jazyk, a ten nátisk na saxofon, to je přece krása. Pro Brada to bylo období nevázanosti a volnosti. Období marihuany a alkoholu, období přezíravosti reálného života. S Irinou Konstantinovnou trávil vášnivé noci, Brad se naučil rusky, tak moc ji obdivoval. A potom přicházel domů a jeho dobrá Antilopka mu lízala rány. Tak to trvalo několik let. Do jeho milovaného klubu „Go!“ chodil starší chlapík v tmavém klobouku. Vždycky když tam nikdo moc nebyl a když měl chlapík náladu, seděl u piana a hrál. Pianista. hrál dost dobře, ale s nikým se nebavil. hrál sám pro sebe a pro těch pár, co tam seděli. Většinou to bylo odpoledne. Mnohokrát Brad s Antilopkou jen tak seděli, popíjeli a poslouchali ty jeho jazzové příklepy, kterými si formoval a posiloval svoji vlastní duši. To bylo znát. A potom tam seděl Brad sám. Ani neví, jak se to stalo. Chlapík ani Antilopka se tam už nikdy neukázali. Odešla s ním. Brad nevěděl ani kam, ani proč, ale už ji nikdy potom neviděl. Jazzového chlapíka také ne.

Seděl v klubu sám a v hlavě mu zůstaly pouze ty jazzové příklepy.

Univerzita, na kterou nastoupil po gymnáziu, byla opět snazší cestou, a tak se z Brada po dalších pěti letech stal jakýs takýs novinář.

Jeho krédem se stalo to, že se musí dostat na druhou stranu pomyslného mikrofonu. Klást otázky mu přišlo podřadné. Chtěl na otázky odpovídat. Věřil si. Téměř třicet let se tím poté živil. Občas otázky kladl, ale většinou odpovídal.

Brad měl na univerzitě spolužačku Líbu. Taková snaživá židovská dívka. Snahu měla. Angažovala se, a tak měla před sebou vyhlídku slibné budoucnosti. Taková šedá myš. Co břehy mele. Ale Brad ji měl docela rád. V období, kdy se pohyboval mezi drogami, alkoholem a náhodnými známostmi, mu často poskytla na studentské koleji, kde bydlela, zázemí na to, aby si mohl vylízat rány. Nikdy spolu nic neměli, ačkoliv se k tomu několikrát schylovalo. Ona vždycky věděla, co dělá. Jistila si Brada pro případné příští události a příležitosti, ale to Bradovi nedocházelo, a tak k ní přicházel a zase od ní odcházel a necítil se být jí ani vděčný, ani zavázaný, ale na druhou stranu, na Líbu mu nikdo nesměl sáhnout. Tedy obrazně sáhnout. Brad nikdy nevěděl, jestli Líba s někým chodí, nebo nechodí. Nikdy neviděl žádného jejího partnera, ale ona se ani nikdy netvářila, že by strádala. Nikdy před ním neuronila ani slzu, nikdy se mu s ničím nesvěřila. Nikdy neměla žádný vážný problém a nikdy nepotřebovala opravdu poradit. Byla to silná osoba, byl to přístav, který bez velkého a vřelejšího citu dokázal zajistit to, co Brad v té době potřeboval.

Líba byla zosobněním všeho, co Bradovi chybělo. Jí zase chyběl vtip, nadhled, myšlení nadrobno, vychutnat si tu chvíli, která právě probíhala. Dát si jointa, pustit si muziku, obejmout se a cítit. To Líba neuměla a asi ani umět nechtěla. Po ukončení univerzity se Líba propadla někam do neznáma a několik let tam zůstala. Brad o ní nevěděl vůbec nic. Ale nescházela mu. Velice brzy se Líba zase objevila a začala nekompromisní podnikatelskou kariéru. Po dvaceti letech úspěšného pohybu v mediálním byznysu se stala ředitelkou velkého mezinárodního domu zaměřeného na bulvární tiskoviny.

Později prý nejvlivnější mediální ženou. Byla sveřepá. Přizpůsobivá a úskočná. Ale nikdy vůči Bradovi. Měla pud sebezáchovy otevřený na všechny strany. Brad s Líbou se stali kolegy. Kolegové novináři.

Na opačných koncích novinářské hierarchie. Brad novinařinu tvořil, Líba ji utvářela. Spolužačka Líba.

V padesáti si Brad spočítal několik důležitých základních bodů, ze kterých mohl vycházet. Tak za prvé byl relativně zdravý. Když bude mít štěstí, může přežít ještě dalších dvacet třicet let. Za druhé je jasné, že život, který žil doposud, už žít dál nemůže. Zničilo by ho to daleko dřív než za těch předpokládaných dvacet třicet let. Za třetí oněch dvacet třicet let je dostačující doba na to, aby se ještě pokusil ospravedlnit svou existenci na tomto světě. A za čtvrté získal dostatečné životní zkušenosti na to, aby se stal pokorným, empatickým, aby pochopil, že nic není náhoda, že každé mrknutí okem má svůj smysl a že člověk, pokud na to má, musí rozdávat. Brad už se musí věnovat jenom tomu, co pro něho má nějaký smysl. Co ho posílí a co ho může případně ještě nějak rozvinout. A tak začal studovat fyziku. Onu fyziku, na kterou ho tehdy po testech upozornila paní pedagogicko-psychologická poradkyně. Spočítal si, že pokud bude skromný a bude charitativně krmit jenom žebrácké psy, vydrží se svým hranatým mercedesem i několik let. Několik let studia. Brad, ačkoliv mu bylo padesát, vypadal pořád svým způsobem jako zestárlý student. Štíhlý, černovlasý, krátce střižený, fousy ledabyle pokrývající tvář. Lehce prošedivělý. Někdy zarostlý, to když na něho přišla přemýšlivá a on se pohroužil sám do sebe. To potom vypadal jako muž lesa. A brejličky. Nejdřív jenom taková rozpustilost, postupem času nutnost. Ale jenom na čtení.

Začal si tedy sbírat podklady a materiály, přihlásil se na přírodovědeckou fakultu a ve svém pražském bytě v Dejvicích si upravil jeden pokoj jako studovnu. S ušatým křeslem. Samé takové věci, které dělají člověku radost. A zahloubal se do kvantové fyziky. Do fyziky, která se snaží už od dob Alberta Einsteina vysvětlit onu otázku všech otázek. Proč tady jsme? Ve spojení s filozofií se z toho dá vytvořit krásný vnitřní svět.

Bradův příchod na první přednášku na přírodovědecké fakultě byl opravdu úsměvný. Několik studentů a studentek dokonce povstalo, protože si myslelo, že přichází nějaký nový profesor. A to přesto, že na univerzitě už se při příchodu pedagoga nevstává. Sedl si v posluchárně úplně dozadu nahoru, aby měl veškerou tu akademickou obec před sebou. Poté přišel opravdový profesor, tedy docent Chlum. Přednáškový sál utichl a on se na Brada dlouze zadíval. Byl to starší pán, tak kolem sedmdesátky.

„Přejete si prosím?“ zeptal se Brada. Celá posluchárna se na něho otočila.

Cítil se jako malý kluk. Zase jako ten zlobivý student, kterým byl zejména během gymnaziálních studií.

„Jsem student,“ odvětil Brad hlasitě, aby to hezky zaznělo posluchárnou.

„Vypadáte spíše jako náhodný kolemjdoucí, který se sem přišel ohřát,“ zasmál se docent Chlum.

Studenti zašuměli a Brad vstal a šel k docentovi. Z kapsy vytáhl index a hrdě mu ho předložil. Ten se na něj podíval a pokýval hlavou.

„Chcete studovat fyziku? Nezačal jste nějak pozdě?“ zeptal se.

„Začal,“ odvětil Brad a očkem pohlédl na posluchárnu plnou studentů, kteří byli tímto výstupem pobaveni.

„Ale mám to povolené. Chodit na vaše přednášky. Platím si to, protože jsem už mírně překročil věkovou hranici určenou pro studium na univerzitě.“

Posluchárna se lehce a pobaveně zasmála. Docent Chlum nehnul ani brvou a přistoupil na hru, kterou mu Brad nabídl.

„Co chcete studiem fyziky dokázat, mladíku?“ byl vtipný. Studenti se váleli smíchy.

„Co budu moci, pane docente,“ odvětil Brad, „ve svém věku snad už jenom to, abych nalezl klid ve své duši a nějak si ten klid zdůvodnil. Studium fyziky mi doufám pomůže najít odpovědi na několik základních existenciálních otázek. Přičemž jedno univerzitní vzdělání humanitního charakteru jsem už v mládí absolvoval. To mi ale nepomohlo.“

„Správně, chlapče,“ docent Chlum se otočil na posluchárnu a s prstem nahoru, tak trochu komediálně, trochu vážně prohlásil ke studentům:

„Tady z pana studenta s počínajícími šedinami si vezměte příklad.

Trvalo mu to, ale došel k tomu podstatnému. Vy jste dostali tu možnost dřív, jako mladí. Važte si toho. To ovšem neznamená, že on nepostupoval lépe než vy.“

Vrátil Bradovi index. Usmál se na něho, on se usmál na docenta Chluma. Postupem času se z něho vyklubal výborný chlapík a stali se přáteli. Byla s ním dobrá řeč a hodně se toho vzájemně od sebe naučili. Vedli dlouhé diskuse, v nichž mu Brad jeho přesně vymezený pohled na svět, který mimochodem hltal, obaloval základy filozofie a tak trochu se snažil ho humanizovat. Zlidštit. Ale to bylo až mnohem později. Pro tentokrát si vzal svůj index a způsobně se zase posadil do zadních horních lavic posluchárny. Za milých úsměvů jeho mladých spolužaček.

Brad věděl, že jeho studium není samoúčelné. Pochopil to hned během prvního půl roku vstupu do problematiky kvantové mechaniky, který u docenta Chluma absolvoval. V kvantové mechanice byl docent světově uznávanou kapacitou. Věřil na vesmírný princip, který si sám definoval, respektive poskládal z už existujících a vyřčených pravidel. Nazval ho Velkým principem. Tvrdil, že je to základní princip všeho. A nejspíš měl pravdu.

„Můžeme si ho představit jako obrovskou medúzu, která se volně vznáší v prostoru a svým deštníkem pokrývá veškeré jsoucno. Vlní se, je v neustálém pohybu a svými dlouhými a tenkými chapadly, kterých je nekonečně mnoho, vyrovnává jednotlivé disproporce života a světa, které se kde objeví,“ vysvětloval docent Chlum studentům.

„Vyrovnává je proto, aby se nepřevrátila svým těžištěm dolů, tedy na pomyslná záda, a nezhynula. Každé naše slovo je součástí tohoto principu a každé naše slovo má patřičnou odezvu v jakémkoliv jiném bodě všeho jsoucna, světa, Vesmíru. Každé naše slovo musí být vyváženo jinde a někým jiným. Každý náš pohyb odráží pohyb někoho jiného, který proběhne bez našeho vědomí kdesi na opačné straně pomyslné medúzy, avšak řízen vědomím a inteligencí Velkého principu.“

Docent Chlum byl kvantový fyzik. Inovativní. Byl to vědec. Vymýšlel ucelený systém běhu světa. Měl ambici vymyslet teorii, která naváže na všechny teorie světa a sjednotí je. Jako to umějí náboženské systémy v oblasti ducha, tak to chce docent Chlum postavit v oblasti vědy. Není první. Ale on to prostě chce dokázat.

„Lidské civilizace se vyvíjejí po spirále,“ říkal na svých přednáškách. „Ale ne po takové, kterou prezentoval Bedřich Engels. Moje spirála je jiná. Má svůj konec tak, jako má svůj konec každá civilizace. Moje spirála se postupně zužuje, až se zcela narovná. Trčí do výšky jako rovný drát. Ustálí se v nějakém rovnovážném bodě, do kterého dospěje, a v něm spočine po nějakou, nejlépe nekonečně dlouhou dobu. To je ideální graf civilizace, která jednou ovládne celý Vesmír. Taková civilizace však zatím nenastala. Zatím se všechny nám známé civilizace zhroutily. Musíme být trpěliví. Čekáme.“

Brad byl přednáškami nadšen. Nebylo pilnějšího žáka než Brada.

S docentem se spřátelil a vedli spolu sáhodlouhé diskuse o všem, co jim přišlo důležité, a pokoušeli se najít odpověď na otázku všech otázek: „Proč tady jsme?“

Brad však věděl, že život se nepohybuje pouze v obecných kategoriích velkých principů. Život, ten, který nás vytváří a dává nebo bere nám sílu, je kolem nás, v našich prstech, v našem vědomí. Je potřeba si ho užít. Nasávat drobnosti, které nás obklopují a dokáží nám udělat radost. Brad měl pohodlný velký byt v Praze Dejvicích a v něm jedno staré ušaté křeslo, do kterého když se zabořil a otevřel si noviny, zapomněl na všechny strasti světa. Sám byl novinář, a tak si vychutnával legrácky svých bývalých kolegů, kteří dokázali z mrtvé akvarijní rybičky udělat kauzu na tři dny. Takový byl svět, takové byly potřeby čtenářů.

„ Za uplynulých 25 let klesl počet spermií u mužů o 60 procent. Pokud bude pokles pokračovat, za dalších dvacet let se bude až polovina dětí rodit ze zkumavky. V roce 2060 pak mohou být muži zcela neplodní.

Může přijít tzv. ROK NULA. Co je příčinou problému, vědci přesně nevědí. Hovoří se o znečištěném prostředí, příliš těsném prádle, špatné stravě, stresu i narůstajícím elektronickém smogu z počítačů a mobilních telefonů,“ četl Brad.

Usmál se a zakroutil hlavou. V mládí jeho generace vždycky všichni měli problém spíše opačný. Jejich spermie je svou čiperností natolik ovládaly, že vyli jako ti vlci. Jejich největší obava byla, jen aby proboha nepřivedli tu svou slečnu do jiného stavu. Nebo ještě hůř, nějakou tu náhodnou známost. Všichni měli dobrých spermií nazbyt.

A když se spermie chytla, přišel problém. Nebo láska na celý život.

„A tak to musí přece zůstat,“ řekl si v duchu Brad.

II.

„Velký princip celkové vyváženosti je základním principem existence jako takové,“ tvrdil docent Chlum. Studenti většinou seděli a hltali každé jeho slovo. Stejně tak Brad.

„ Existence Vesmíru. Vesmír je hmota, energie, prostor tekoucí v čase. Čas může téci různými směry, může být taky nulový. Tedy neexistující. hmota a energie jedno jsou, koexistují v rámci neustálé

proměny jednoho v druhé. Prostor je nutný předpoklad toho, abychom se mohli pohybovat dopředu, dozadu, nahoru nebo dolů. Prostorů může být nekonečně mnoho a mohou být různými způsoby provázané. Některé obsahy prostorů mohou být kopiemi prostorů jiných, pouze procesy probíhají jinými alternativami,“ pokračoval docent.

Brad pochopil, že je to věda, možná pro lidstvo už poslední, vedoucí ke konečnému poznání zákonitostí Vesmíru, a říká se jí kvantová fyzika. Je to věda logického uvažování a fantazie.

„Je lehce představitelné, že nějaký prostor je kopií prostoru našeho, s jinak probíhajícími procesy.“

To už se docent Chlum zajíkal vzrušením.

„Můžeme si představit nekonečně mnoho variant, které na základě našeho života probíhají v jiných dimenzích, v jiných prostorech, v jiných Vesmírech. Kvantová fyzika je věda. To nejsou kecy.

To nejsou kartářky ani kouzelnice s čísly, čtečky budoucnosti z hvězd, z křišťálové koule, z lógru od kafe nebo z naší ruky!“

To už docent Chlum většinou zvedal ukazováček své pravé ruky a významně se díval po přednáškové učebně. Docent Chlum nikdy nepotřeboval žádné pomůcky k vysvětlování svých vizí. Docent Chlum to měl v hlavě. Kdo nepochopil, měl smůlu.

Brad čas od času pořádal takovou malou diskusní party. Večírek.

Měl večírky rád, ale jenom s nejbližšími přáteli. Vždycky se pilo šampaňské. A taky se vždycky hovořilo o věcech obecných, o literatuře, filosofii, vědách a umění. Brad nenáviděl formality. Usmívačky, zatmívačky, zdvořilostní škleby a prázdné kecy. Měl pár přátel, kteří i po padesátce byli schopní uvažovat nezávisle, neměli vymyté mozky z televizních seriálů, zábavných pořadů bez humoru a reklam.

Tak takové večírky Brad pořádal a taky se na nich rád předváděl.

Šampaňského muselo být vždy dostatek, a pokud někdo přivedl na večírek někoho nového a ukázalo se, že se tam nehodí, Brad ho bez skrupulí vyprovodil. Na každý takový večírek pozval jednoho hosta, který byl mimo tuto společnost a od kterého si sliboval intelektuální obohacení a vedoucí úlohu v tématu, kterým se na večírku hodlal zabývat. Byl to Bradův večírek a Bradův host. Brad zapálil svíčky a přátelům nalil šumivé skleničky.

„Na zdraví a na to, ať se máme pořád rádi a máme si co říct.“ Brad pozvednul sklenici. „A dovolte, abych vám představil dnešního hosta, pana docenta Chluma, kterého si osobně moc vážím a který mně v poslední době otevírá nové obzory vědění. Kéž je alespoň pootevře také vám.“

Docent Chlum se postavil, uklonil se a pozvedl sklenici.

„Rád bych se vám nejdříve představil. Věnuji se kvantové mechanice a chtěl bych vám velice přijatelnou a srozumitelnou formou ukázat jednu z možných cest budoucího vývoje lidstva.“ Zamyslel se. „Když ne lidstva, možná pouze některých jednotlivců, kteří budou vyvoleni nebo kterým bude dáno.“

Přátelé se shlukli kolem docenta Chluma a bylo vidět, že je jeho první věty zaujaly. Docent Chlum pokračoval: „Toto téma se dá otevřít z mnoha různých stran, ale já začnu z té nejjednodušší. Budu vám vyprávět tři příběhy, které jsou některými prvky vzájemně propojeny. Ano, jedná se o téma vzájemně propojených, paralelních Vesmírů, což dnes už není zdaleka jen výplod fantazie nějakého snílka, ale je třeba si uvědomit, že se nacházíme na poli seriózní vědy, založené na kvantově fyzikálním pojetí světa, které je už mnoho desetiletí chápáno jako reálná cesta k budoucímu poznání světa, Vesmíru, ve kterém žijeme.“

Brad to měl promyšlené. Sedl si do čela dlouhého stolu hned vedle docenta Chluma a zacinkal lžičkou o skleničku. Všechny oči se k němu otočily.

„Prosím klid, kamarádi,“ usmál se Brad. „Dolévejte si prosím víno, co hrdlo ráčí, a najděte v sobě prosím trochu trpělivosti k poslechu tří příběhů, které vám pan docent chce převyprávět.“

Všichni se pohodlně usadili, položili, jeden přes druhého, prostě tak, aby jim bylo k poslechu co nejlépe.

„Představme si, že se nám stane, že ráno vstaneme, jsme trochu ospalí, protože včera večer jsme popíjeli víno s krásnou dívkou v malé vinárničce v podhradí středověkého hradu,“ začal pomalu vyprávět docent Chlum. A pokračoval: „Prostředí bylo velmi příjemné, seděli jsme na malé zahrádce a hrad nad námi byl z několika stran osvícen tak, aby tvořil i v noci přirozenou dominantu širokého okolí. Vzhledem k tomu, že byl nově zrekonstruován, při přímém pohledu vytvářel dojem středověkého prostředí, které na nás působí přeci jenom mírně melancholickým dojmem, neboť v sobě máme zakódovánu představu romantiky, dobrodružství, prostoty a tím pádem i určitých morálních zásad, rytířského chování, pokory k jsoucnu, k tomu, co nás obklopuje. Výsledkem je pocit pohody a bezpečí, které jsou pro takovou schůzku dobrým zázemím. A to pro obě strany. Jak pro nás, tak pro onu krásnou dívku.“

Docent Chlum udělal v tomto místě významnou pomlku, dlouze se napil vína a pozoroval oči poslouchajících. Následující slova chtěl zdůraznit.

„I popis tohoto pocitu je důležitý. Pocit je stejně nedílnou součástí skutečnosti jako osvětlený hrad, který se tyčí nad námi. Je založen na stejném principu existence jako ona kamenná hmota, o kterou si opíráme ruku. Stejně tak jako láska nebo nenávist.“

Docent Chlum se díval jako šelma a publikum, složené z Bradových přátel, bylo jeho kořist. Přednášení byl jeho život.

„Ráno jsme tedy vstali s lehkou bolestí v hlavě a zřejmou nedospalostí,“ pokračoval. „V hlavě nás však povzbuzuje obraz oné krásné dívky a dialog s ní, který byl ve všech ohledech pro věci budoucí slibný. Na dvoře zakokrhá kohout. Rychle se osprchujeme, oblékneme, sedneme do našeho nového sportovního vozu a po dlouhém mostě přes záliv míříme z ostrova na kontinent. Jízda nám dělá dobře.

Hejno racků zablokovalo most po hromadné havárii, při které se převrátil i kamion s čerstvými chlazenými rybami. Stojíme v koloně a jsme nervózní. Vyklepáváme si prsty rytmus naší oblíbené skladby do přístrojové desky. Je to hezky slyšet a naše prsty se příjemně odrážejí.

Konečně se to hnulo. Sice pozdě, ale nakonec přeci jenom úspěšně se dostáváme do města a dál se prodíráme výdobytky naší civilizace.“

Docent Chlum se odmlčel. Bylo ticho. Publikum čekalo.

„Nějaké moc jednoduché. Pokračujte, docente, to přece není konec,“ zaznělo z místnosti. Docent Chlum se usmál. Pokračoval: „Tento banální příběh se může stát každému z nás. Podle teorie, kdy každá částice má svůj odraz v jiné dimenzi, v jiném Vesmíru, na jiném místě, než ji vnímáme, může být současně před námi, za námi, vedle nás i tisíce kilometrů od nás, tak podle této teorie existuje nekonečná řada Vesmírů, kde se může částice z tohoto příběhu, atom, nebo i celý člověk, město, kontinent i celá planeta objevit. Potom může mít náš příběh tisíce možných variant. Tolik variant, v kolika Vesmírech se částice, které jsou součástí našeho příběhu, objeví. Mohou se objevit všechny, nebo jenom některé, nebo žádné. Všechny varianty jsou možné.“

Bylo ticho. Publikum přikyvovalo.

„Rozumíme si?“ zeptal se docent Chlum.

„Rozumíme. A dál?“

Docent pokračoval:

„Potom by tento příběh v jiném Vesmíru mohl vypadat třeba takto,“ řekl. „Ráno vstaneme a první, co zaznamenáme přivřenými víčky, jsou paprsky vycházejícího slunce. Je léto, a to nám umožňuje spát v podhradí na obyčejném improvizovaném lůžku s trochou slámy pro zahřátí a pro vůni, kterou nám dodává celou noc a drží spánek v patřičné hloubce. Zvedneme oči a nad námi jsou hradby středověkého hradu. Byla by tu hezká knajpa, napadne nás, ale hned tu myšlenku zapudíme. Zajdeme ke studni, vytáhneme v dřevěném kýblu na laně čerstvou studenou, jiskřivou a svěží vodu. Nejdříve se napijeme a poté na sebe zbytek kýble vylijeme. Zatřepeme se, abychom vyvážili náhlé střety vnějších a vnitřních energií a celý čin jednoznačně zhodnotíme jako přínos. To znamená, že posílil naši vnitřní jistotu k pokračování v činnostech, které budou během celého dne následovat. Sprcha studenou vodou rozptýlila i naši drobnou ranní nejistotu, vyplývající z probdělé noci, kterou jsme věnovali bohu a jedné hříšnici. Tu jsme se snažili na cestu dobra připravit.

Jako potulný mnich nemáme příliš starost o to, co vlastníme, co si o nás kdo myslí nebo kolik zlata potřebujeme k tomu, abychom uplatili to, co uplatit potřebujeme. Z celé noci nám zůstala pachuť na jazyku, kterou se snažíme myšlenkovými a meditačními prostředky zahnat. I studenou vodou. Naše pocity jsou zbožné a zbožné jsou i vzpomínky na včerejší večer. Byla noc. Nad sebou jsme cítili stín kamenného, polorozpadlého, nicméně hojně užívaného hradu. Patřil chudšímu šlechtickému rodu a v poslední době se zde usídlil odpadlík rodiny, mladý pán závislý na dobrém i špatném víně, medovině, destilátech a volných ženách. Celou noc jsme se snažili naší duchovní energií, neboť energie a hmota jedno jsou, rozbít tuto nechutnou hýřivou hradbu alespoň v jednom bodě. Soustředění se na jeden bod je vždy účinnější, než snažit se napravit celek. V noční hodině bylo před zavřenou branou hradeb živo. Pohůnkové pochytali hejno racků, kteří lovili ryby v nedaleké řece, oškubali je, vyvrhli, namazali sádlem z jezevce a pekli je na ohni. Zašli jsme se tam večer podívat. Zašli jsme nejenom z potřeby šíření slova božího, neboť jsme potulný mnich, ale také z prosté lidské potřeby hladu. Potulní mniši mají také své lidské potřeby, také se musejí stravovat. Aby mohli žít. Konzumace jednoho pečeného racka vyřeší problém na následující den. A racků bylo dost. Jedna z lehkých děv si k nám přisedla. Byla veselá, mladá, hezká, potrhaná a trochu opilá levným vínem. Dialog mnicha a děvy tohoto ražení se může ubírat pouze jedním směrem. Je to dialog nápravy. Dialog vedený k vyváženosti.

Vyváženost většinou vede k otupení hran jednotlivých protikladů.

Protiklady jsou dvě různé energie, které se snaží do sebe nějakým způsobem zapadnout. Pokud zvítězí jejich hmotný princip, nezapadnou nikdy. Pokud mnich zůstane mnichem a lehká děva lehkou děvou, princip zástrčky a zásuvky nazafunguje. V našem případě dialog probíhal dlouho do noci. Také mniši mohou mít své slabé dny. K pečenému racku se výborně hodí levné víno a organismus oslabený dlouhodobým půstem může podlehnout. Sklouznutí ke zbloudilému hříchu je cestou k posílení víry. Ráno však nechává na jazyku pachuť. Vyhrála lehká děva a my jako mnich jsme poznali princip zásuvky a zástrčky z úplně jiného úhlu pohledu. Znásilnila nás a náš duchovní pohled na věc utrpěl.“

Docent Chlum se usmál, smáli se také účastníci večírku. Docent to prostě uměl podat. Ve svých sedmdesáti letech měl oči plné energie a leckterá čtyřicítka by se do něho mohla zamilovat. Kdyby on povolil. Ale on nepovolil. Celý svůj život nepovolil. Měl svou vědu.

„Ještě jednou se zhluboka napijeme z dřevěného džberu s čerstvou vodou. Na hnojišti zakokrhal kohout. Prsty vyťukáváme rytmus gotických zvonů do prázdné nádoby. Přemýšlíme…“

Docent Chlum se rozhlédl po svém publiku. Kapírovalo, a to mu dělalo radost. Rád měl pocit, že ovládá mysl těch ostatních.

„Mohu pokračovat?“ zeptal se tiše.

Všichni s úsměvem přikývli.

„Jako může existovat nekonečné množství variant, nebo také žádná, tak si zkusíme nastínit ještě jednu, tedy třetí z nich,“ pokračoval.

„Ráno nás probudí elektronický budík, který imituje kokrhání kohouta, dávno vyhynulého ptáka.“

Docent Chlum se usmál na své publikum. A oni na něho.

„Moderní heliport je přirozeným středem oblasti, ve které žijeme.

Pamatujeme si, když ho stavěli. Dnešní stavební technologie umožňují takovou stavbu zvládnout během několika měsíců. Bylo to už potřeba, běžná doprava mezi oblastí a centrem byla neúnosná.

Stavbu bohužel na několik dalších měsíců zdržely archeologické vykopávky. Na místě budoucího nového heliportu se našly zbytky jakéhosi dávnověkého opevnění, tvrze nebo hradu. Archeologové tvrdí, že jde o jakési panské sídlo postavené z kamene, jehož stáří odhadují na 3-5 tisíc let. Dochovaly se pouze základy a unikátní hrob se zachovalými zbytky, prý snad nějakého potulného mnicha. Je to velké štěstí. Brzy po smrti muselo být jeho tělo zalito velkým množstvím bahna, které ho v podstatě mumifikovalo. Nebo byl pohřben prostě pod vodou, případně se nešťastnou náhodou utopil. Mohla to být také rituální sebevražda utopením v posvěcené vodě.“

Někteří účastníci se hlasitě zasmáli, docent pokračoval: „Tuto variantu prý však vylučuje množství ptačích koster, které byly do hrobu přidány. Antropologové určili, že jde o kostry mořského racka, který vyhynul zhruba před dvěma tisíci lety. O náboženských zvycích oné doby toho víme hodně málo. Byla to doba, kdy se věci zaznamenávaly na papír, který se do dnešní doby samozřejmě nedochoval, a tak máme pouze kusé informace z dob starších, kdy se události zaznamenávaly tesáním do kamene. Dalším zdrojem jsou zprostředkované digitální texty z doby pozdější, ale také ty podlehly procesům postupného zániku různými přírodními energetickými výboji. Dnes máme možnost si koupit racka mořského ve specializovaném obchodě. Díky těmto vykopávkám jsme si ho koupili a máme ho vystaveného na parapetu v našem bytě. Těžko pouze uvěřit, že vědci mu určili tak různobarevné peří. Můžeme koupit modrého, červeného, žíhaného, prostě takového, který se nám hodí dekoračně do našeho bytu. Možná je to spíše otázka trhu. Míříme tedy podzemní dráhou na již zmíněný nový heliport. Jsme manažerem celosvětové organizace, která se zabývá genetickými úpravami oplodněných vajíček žen. Tedy lidských. Vznášedla létají na pevninu každých pět minut. Říká se tomu pevnina, protože dříve tu býval mezi naší oblastí a centrem mořský záliv. Dnes toto zastavěné údolí přejdeme suchou nohou. Je nám náramně. Včera jsme si dali impuls lehké opilosti z automatu před naším domem a pozvali dvě dívky na trochu sexu. Dnes už jsou konstruovány tak, že pokud by neměly za krkem vypínač, těžko byste je rozeznali od opravdových biologických originálů. Je zajímavé, že vypínač za krkem se pořád drží. Je to stará anglická tradice. Tak jako dva kohoutky v umyvadle, jeden na teplou, druhý na studenou vodu.“

Docent si udělal pauzu, aby se mohl nadechnout a napít šumivého vína. Zavřel oči a bylo vidět, že víno si v jemných doušcích vychutnává. Byl to požitkář.

„Po angličanech nám zbyla ještě spousta dalších věcí, o kterých ani nevíme. Třeba to, že vlaky jezdí vlevo, nebo to, že půl litru piva není nikdy přesně půl litru, ale pinta. A taky ty dívky s vypínačem za krkem. Byl to dobrý národ, škoda že vyhynul.“

Účastníci se zasmáli docentově nadsázce. Byl vtipný ve svých příbězích.

„A my, velký manažer, máme rádi právě ty. K opravdové biologické dívce se nedostaneme. Je jich jako šafránu a žijí ve specializovaných centrech, ve kterých se uměle množí opravdové a hlavně čiperné biologické spermie, které jsou základem pro pokračování našeho druhu. Naše spermie už jsou dávno mrtvé. Včerejší nevázaný sex byl výborný. Občas to přeženeme s impulsem opilosti, a když si ho dobře nastavíme, to si potom připadáme jako nadsamec. Včera se nám to stalo. Dali jsme si pouze padesát procent z celkové možné dávky, ale i tak to s námi hezky zamávalo. Na jazyku máme lehkou pachuť, která nám mírně zatemňuje mysl. Důležité však je, že je to neškodné. V dávných dobách opilosti dosahovali lidé konzumováním alkoholu, ten se však už dnes používá pouze k průmyslovým účelům. Vznášíme se podzemní drahou k heliportu. Prsty si vyťukáváme na koleno základní frekvenci Vesmíru, abychom se sladili. Tedy její variantu samozřejmě, určenou pro nás, pro lidi.“

Docent Chlum ukončil svou prezentaci. Díval se nepřítomně před sebe, někam daleko za obzor místnosti, daleko za své posluchače.

Na zem ho vrátil až hlasitý potlesk. Téma bylo otevřeno.

„Tato teorie je založena na kvantové mechanice,“ řekl na závěr docent. „Všechny tři příběhy mají společné prvky. Společné racky, společný hrad, společnou slečnu, společný rytmus, kohouta, potulného mnicha… prvky, které se přenesly z jednoho Vesmíru do druhého, byť pokaždé v jiné formě a souvislostech. Neexistují žádná pravidla.

Některé Vesmíry mohou mít tak málo společných prvků, že není ani poznat, že jsou vzájemně propojené. Pokud byste se tam někdy ocitli, byl by to pro vás jiný svět. Ale pozor! Jiné mohou být v podstatě identické. Kopie jeden druhého. Pouze s malými odlišnostmi.

Tam byste se cítili jako doma. Tam byste mohli potkat také sami sebe. Překvapení, které bych nikomu nepřál.“

Přítomní se zasmáli.

„Už dlouho je to nejpravděpodobnější cesta vedoucí k vysvětlení fungování a existence všeho jsoucna, tedy i každého z nás,“ pokračoval docent Chlum, „už od dob Alberta Einsteina. Je to takové to, co v sobě zahrnuje i to nejmenší, i to největší. I mne. I vás. I všechny Indy a Číňany, i tu kometu, která se k nám blíží a možná bude mít snahu do nás buchnout, i Mléčnou dráhu, i poezii, i myšlenku, i duši, vědomí. A to je právě na kvantové mechanice to krásné. I myšlenku, i duši, i vědomí.“

Diskuse mohla začít.

III.

Brad ležel na gauči v obývacím pokoji svého bytu. Podřimoval. Činnost a poloha, které měl rád. Nevěděl co přesně, ale něco nebylo v pořádku. Slyšel klapání, takové duté, něco mu to připomíná. Včerejší večírek byl příjemný, vypilo se hodně šampusu. Brad sám vypil alespoň dvě lahve. Ještě teď ho pobolívá hlava. Kolem půlnoci pití došlo a diskuse byla v plném proudu. Takové situace Brad neměl rád. Vždycky dbal na to, aby jeho hosté měli všeho dostatek. A tak vyrazil… pro další lahve.

Ze svého bytu má výhled na Pražský hrad. Taková drobnost, která dělá radost. Vstal, prošel celý byt, ale byl prázdný. Nikdo nikde nespal, nikdo se nevzpamatovával ze včerejší opice. Byt byl prázdný.

Všichni museli nějak odejít, rozloučit se s ním. Brad si to nepamatoval. Nevěděl vůbec nic.

Pustil si televizi a sledoval dokument o podmořském světě. Po včerejším večírku mu bylo mdlo. Vypil toho moc. Ach to šampaňské! Potom vyšel na terasu. Toho, co viděl, si nemohl nevšimnout. Místo Pražského hradu tak, jak ho znal, stála obrovská gotická katedrála s šesti věžemi. Mezi těmito věžemi zářilo velké, doruda zbarvené slunce. To slunce bylo asi tak desetkrát větší, než jak ho doposud znal. Rudé.

Byla to hvězda, která pomalinku a velice nenápadně zvěstovala svůj konec. Existují pouze dvě základní možnosti. Buďto se ocitl na stejné planetě, ale v daleké budoucnosti, nebo je na úplně jiné planetě, která obíhá kolem jiné hvězdy, jež jí dodává energii. Teorie kvantové mechaniky funguje. Nebo že by to bylo celé jenom přelud? Narudlý oheň obrovského slunce dodával celému pohledu na město jakýsi tajemný ráz. Jako když večer začínají červánky. Kouknul dolů z terasy. Stál tam jeho hranatý mercedes. Vše bylo ok. A zase to klapání. Rozbolela ho hlava. Vrátil se do svého bytu. Podíval se do zrcadla, na čele měl velkou červenou modřinu, která pomalu fialověla.

„Udělal jsem si ji včera v noci o volant,“ došlo mu.

Znovu se podíval dolů na svého hranatého mercedesa. Byl celý.

V pořádku. Jel ještě včera v noci kámošům pro další láhve šampusu.

Pro ty poslední. Dole v Podbabě u Vltavy, kousek od jeho dejvického bytu stavěli nové bytové domy. Vypadalo to tak trochu jako sídliště, nacpané jeden na druhém, byty si koukaly vzájemně do oken. Dříve tu byly budovy staré cihelny. Developeři krásné budovy z dob rakouskouherských klenutých továren zbourali a nechali jenom vysoký mohutný komín, kolem kterého vedla úzká silnička. A právě tou silničkou jel Brad chvíli před půlnocí se svým mercedesem. Sáhnul si na tu velkou modřinu na čele, aby si to připomněl. Jel opilý pro další láhve šampusu. Blížil se k tomu mohutnému cihlovému komínu a vtom proti němu vystartovala cisterna. Náklaďák s velkým čumákem. Jen tak tak strhnul volant, aby do něho čelně nevrazil. Ale komínu už se vyhnout nedokázal. Brad si lámal hlavu. Nezabil se, to je jasný. O ten komín se nerozbil, ale profičel jím jako saze z podpáleného papíru. Velký princip docenta Chluma ho tentokrát nenechal usmrtit, protože ho ještě někde potřebuje. Nerozmázl se o mohutný spodek komína, ale vyletěl jako ta saze. Ještě těsně před srážkou s komínem si všiml, že nahoře je čapí hnízdo. Jako by se čas pozastavil, viděl tři téměř už dospělá mláďata a starostlivé rodiče, jak střídavě nalétávají na vrcholek komína, a slyšel klapání mladých čapích zobáků, lačnících po předžvýkané potravě. Byli to velcí bílí čápi s dlouhými červenými zobáky.

Vědci předpokládají, že existují tzv. červí díry, které jsou časoprostorovou zkratkou mezi jednotlivými Vesmíry. Ten komín byl takovou pražskou červí dírou. Brad to poznal hned. To o čem mluvil docent Chlum, co předpokládal, to se stalo skutkem. Je v jiném světě. Sám se stal důkazem hypotézy, která vzrušovala celý vědecký svět. Ale je ve svém bytě a jeho hranatý mercedes stojí před domem neporušený. A zase to duté klapání. Podíval se z terasy znovu směrem k Pražskému hradu. Na místo rozložitých historických budov tak, jak je znal, byla na onom pražském kopci obrovská gotická katedrála, která sahala až k nebesům a zabírala celé prostranství bývalého hradu. Vypadala tak trochu jako Notredame v Paříži, ale mnohem větší. A k tomu to velké zapadající zarudlé slunce. „Kvantové teorie nelžou,“ pomyslel si Brad.

Zase to klapání. Něco se přeci jenom ještě děje. Šel ke své knihovně, podívat se, zdali je všechno v pořádku. Zdálo se, že ano. Zpoza knihovny vyšel čáp. Čáp z komína, kterým s boulí na čele spolu se svým mercedesem Brad profičel. Jeden z těch mladých čápů. Podíval se na Brada a hlučně zaklapal zobákem. Asi měl hlad. Na levé noze měl kovový kroužek se jménem Felix. Brad rukama přejel hřbety svých nejmilejších knih, prvního vydání díla Karla Čapka. Jeho prsty se zarazily o mezeru, která v jeho starém světě nebyla. Nějak, ani nevěděl jak, ho napadlo v oné mezeře rozhrnout svazky knih a sáhnout dozadu. Ke zdi. Ucítil tam knihu, kterou neznal. Poměrně klopotně ji vytáhl ven. Byla to velká žlutá kniha. Titul knihy byl napsán černým písmem.

„DVACET LET PO ROCE NULA!“

Brad pochopil. Vzpomněl si na novinový článek svého kolegy, který předpovídal vyhynutí mužské spermie. Bral to jako dobrý humor. Novináři občas takhle zveličují. Úsměv ho přešel. Brad se nacházel ve světě, který byl ve stavu dvacet let po vyhynutí poslední oplodněníschopné mužské spermie.

Brad nebyl hrdina a nebyl posera. Jak vypozoroval, nepříjemnou podivuhodností světa, do kterého se dostal, byl všeobecný chaos.

Stříkal ze všeho. Chaos, stres a strach. Pustil televizi, koupil noviny, všude hlavním tématem konec civilizace, za který mohou muži.

Jejich spermie. Nikdo vlastně pořádně nevěděl, proč tomu tak je.

Znečištěné životní prostředí? Stres? honba za kariérou? Ztráta kontaktu s přírodou? Se ženou? S inteligencí? Se vzděláním? S minulostí? S vlastní duší? Těžko říci. Všichni tápali, někteří byli chytří a měli jasná vysvětlení. Všechna k ničemu. Velký princip si vybíral svou daň. Za zpronevěru. Za krádež vlastního já. Šel za docentem Chlumem. Brad doufal, že i v tomto světě bude docent Chlum.

Brad nespěchal, jeho chůze byla spíše pomalá a rozvážná. Jeho nový kolega a kamarád čáp Felix, kterého zřejmě omylem sebral při své cestě komínem, tedy červí dírou, se od něho nechtěl hnout ani na krok. Nemohl ho ani nechávat samotného doma. Pořídil si batůžek na záda a do něj ho ukládal. Stal se konečně ve svých padesáti letech pražským exotem. Díky dlouhému krku a ještě delšímu narůžovělému zobáku bílého čápa Felixe, který se mu kinklal nad hlavou. Oči jako dva černé uhlíky. Vždycky když vcházeli do metra, tedy do vagónu, Felix se sehnul, jeho zobák trčel Bradovi zleva nebo zprava kolem ucha jako napřímené kopí a cestující s údivem uhýbali, někteří se báli. Čápa znali jenom z přírodopisných filmů, ostatně nejenom čápa. V metru byl Felix nervózní. A tak co deset minut musel Brad po dutém zaklapání zobákem vytáhnout piškot, Felix ho jemně uchopil špičkou zobáku, chvíli si s ním hrál, převaloval ho a potom najednou spolkl. A byl zase chvíli klid. Brad byl překvapen, kolik citu mají čápi v konečku svého dlouhého zobáku. Kolikrát ho zobákem jemně podrbal za ušima nebo se mu probíral prameny vlasů.

Ostatně dělal to rád a Brad rád držel. Byly to takové jejich hezké chvilky. Brad a čáp Felix. Kamarádi.

Docent Chlum naštěstí nezmizel a byl součástí i tohoto pro Brada nového světa. Rozhodl se, že musí nejdříve vyhodnotit situaci, a tak docentovi zatím nic neřekne. Zdálo se, že oba světy mají většinu společných prvků. Nechtěl zatím riskovat to, že by neměl dost argumentů, které by docenta přesvědčily o tom, že Brad není z tohoto světa a docent Chlum že existuje také v jiném světě, v tom Bradově původním, ze kterého byl vyvržen.

Největší obavu měl Brad z toho, že potká sám sebe. To by bylo opravdu humorné, ale doufal, že to bude jako s tím Pražským hradem a velkou gotickou katedrálou. Jako s tím malým a velkým sluncem. Doufal, že v tomto případě udělala kvantová teorie malou odchylku a neprolnula částice týkající se jeho těla a mysli do obou těchto světů. Nebo že v tomto novém světě se Brad teprve narodí, anebo už dávno zemřel. Nejhorší by bylo potkat sám sebe. Vstoupil do budovy univerzity.

„Rád vás vidím, pane Brade.“ Byl to docent Chlum. Říkali si vzájemně „pane“. Brad byl překvapený. Vypadal úplně stejně jako docent Chlum, tak jak ho znal. „Přijměte mé pozvání na ranní kávu do mého kabinetu.“

Brad byl zmatený.

„Určitě, pane. Půjdu rád.“ Brad následoval docenta. Prošli dlouhou chodbou a zatočili do malého atria, ze kterého vedly několikery dveře, z nichž jedny byly od kabinetu docenta Chluma. Nic, co by Brad neznal.

„Posaďte se prosím, udělám kávu,“ řekl docent a strčil dva hrníčky pod kávovar, do kterého předtím napěchoval rozemletou vonící kávu.

„Něco ostřejšího?“

„Ne, děkuji, pane docente.“

Docent Chlum zářil štěstím, pohodičkou a tváře měl od dobrého vyspání narůžovělé jako dvouletý baculatý chlapeček. Sedmdesátník.

„Vážený pane Brade, asi si nejste úplně jistý tím, co se děje,“ řekl radostně docent Chlum a zamnul si spokojeně ruce.

„Pane docente,“ řekl Brad, „Ani nevím, jestli vám to mám říkat.“

„Budu mluvit já, pane Brade. Tentokrát vám to hezky všechno vysvětlím.“

Docent se podíval po kávovaru. Ještě chvilku.

„Co to máte za uchem, milý příteli?“ zeptal se pobaveně.

„Myslíte toho čápa?“

Čáp Felix seděl v batůžku na Bradových zádech a upřeně se díval na docenta.

„To opravdu nebylo plánované, ale jistě to bude mít nějaký smysl,“ smál se docent.

„Zatím ho jenom krmím a uklízím bobky.“ Brad seděl jen tak na krajíčku křesla, nemohl se opřít, protože by Felixe rozmáčkl. A to nechtěl.

„Má nějaké jméno, prosím?“ zeptal se docent.

„Snad Felix,“ řekl Brad. „Má to napsáno na kovovém kroužku na noze.“

„Jé, tak Felix!“ rozvášnil se docent Chlum. „To je opravdu zajímavé. Někde se musela stát drobná chybička. Ještě si jenom ověřím, pane Brade, ten čáp přicestoval s vámi, nebo je místní?“

„Jak místní? Ráno jsem ho našel za knihovnou. Od té doby se ode mne nehne na krok.“

„Hmmm,“ zamnul si bradu docent Chlum. „Tak to nebude místní.

On měl na tom komíně hnízdo. S tím jsem nepočítal.“

„S čím nepočítal?“ zeptal se Brad.

„Že toho čápa vezmete s sebou. On přijel s vámi. To je jisté.“

„Pane docente,“ Bradovi se rozsvítilo, „vy jste mě použil k nějakému svému experimentu.“

„Jo, jo, jo,“ řekl zamyšleně docent Chlum, „Ale ten čáp, jak se k tomu jenom dostal ten čáp?“

Felix seděl v batůžku na Bradových zádech a upřeně docenta sledoval. Jako by čekal, co z něho vlastně nakonec vyleze. Jako by rozuměl.

Kávovar začal pískat.

„Promiňte, káva je hotová.“ docent Chlum se zvedl a došel pro dva naplněné šálky kávy. Sednul si zase proti Bradovi a jeden z hrníčků postavil před něho.

„Dejte si, je kubánská, jinou nepiju,“ pobídl Brada.

„Tak povídejte, pane docente.“ Brad už se opravdu nemohl dočkat. Sundal si batůžek s čápem, aby se mohl hezky pohodlně opřít.

Čápa vyndal z batůžku a ten se rozvážně procházel po kabinetu.

„Víte, co je zajímavé, pane Brade?“

„Ano?“

„Že ten čáp nemá vůbec žádný ostych. On je snad ochočený nebo co.“

Brad se podíval na Felixe, jak si to vykračuje. Nechápal tu docentovu nepřiměřenou pozornost, kterou mu věnoval. Jako by čáp byl ústřední postavou celého docentova experimentu.

„Víte, pane Brade, on ten čáp je totiž do jisté míry něčím, nebo někým, s kým jsem vůbec nepočítal. On je nějakým znamením, o kterém já nevím vůbec nic. On nám to totiž úplně od základu celé mění.

Jakže se prosím jmenuje?“

„Felix. Ale pořád jste mi ještě neřekl, co se to tu vlastně kolem mne děje,“ naléhal Brad.

„Felix,“ zamyslel se docent. „Tak to nám mění úplně všechno.“

Docent ještě chvíli přemýšlel, napil se kávy a potom rozvážně pokračoval: „Víte, pane Brade, my jsme včera tu prezentaci na tom vašem večírku pojali i tak trochu jako praktické cvičení. Jsme už ve své teorii, kterou jako fyzikové koncipujeme, hodně daleko. Vlastně ji už máme hotovou. Téměř. Ale potřebovali jsme si to také nějak ověřit.“

„Kdo my?“ zeptal se nechápavě Brad.

„Vysvětlím, pane Brade. Jen malinko strpení. Potřebovali jsme si to prostě jenom ověřit.“

„Tak si to ověřujete na mne?“ zeptal se Brad. „Děkuji za důvěru, pane docente.“

„To je v pořádku, pane Brade, to je v pořádku,“ pokračoval docent Chlum. „Nebudu vás zatěžovat podrobnostmi. Ale průnik do jiného Vesmíru červí dírou, jak vidíte sám na sobě, je možný.“

„Jsem tedy v jiném Vesmíru?“

„Ano, pane Brade.“

„A vy, pane? Vy jste odtud, nebo jste ten docent Chlum, kterého znám.“

„Jsem odtud,“ řekl vítězně docent Chlum. „Ale současně jsem docent Chlum, kterého znáte.“

„Prosím?“ zeptal se nechápavě Brad.

„Ano, znám vás dobře. My jsme s docentem Chlumem z vašeho světa totiž ve spojení. V kontaktu, jak bych tak řekl.“

„To mi prosím blíže vysvětlete, pane docente.“ Brada to zajímalo.

Hodně ho to zajímalo. Je možná u něčeho, co převrátí běh světa.

Konečně.

„My jsme si vás vlastně, pane Brade, poslali. A ono se to podařilo.“

„To mně lichotí. Jen prosím víc podrobností.“

„Víte, já jsem s vaším docentem ve spojení. A jak jsme na vás přišli? Jste jediný z našich studentů, který tady nemá věrnou kopii.“

„Opravdu?“ Bradovi se ulevilo.

„Opravdu. Jinak buďte bez obav. Najdete tu všechny své spolužáky a známé, na které jste zvyklý. A oni jak vás uvidí, automaticky se jim srovnají energie tak, že mezi ně zapadnete a budete s nimi mít i společnou minulost. Všechno jsou jenom energie různých kmitočtů, to přece víte, pane Brade. Ono je to totiž tak. Jakmile jsou dva světy téměř identické a v jednom z těch světů se objeví někdo, kdo v tom druhém světě není a z toho prvního světa se tam dostane, inteligence a vědomí všech, kteří ho obklopovali a žijí i tady, jsou naprogramovány na jeho automatické přijetí. To je přenos energií.

I myšlenka je energie. I inteligence. Všechny energie se vzájemně ovlivňují. Všechna vědomí všech lidí. A vědomí je určující, pane Brade. Vědomí každého z nás vytváří svět, který nás obklopuje, rovná energie tak, aby z nich vznikala hmota, která je nám k užitku.

Jednotlivá vědomí se ovlivňují. Napříč Vesmírem. To je kvantová mechanika, pane Brade. Proto jsme si vás vybrali. My docenti Chlumové. Budete se tu cítit jako doma, nebojte se.“

„To jste mne teda uklidnili, vy docenti Chlumové,“ usmál se Brad.

Napil se kávy. Kubánské. Byla dobrá. Felix stál vedle docenta a soustředěně poslouchal.

„Pouze ten čáp, pane Brade, ten čáp je nějakou zprávou, kterou nedokážu rozluštit.“

„Nechte čápa čápem,“ mávnul rukou Brad. „To jste mě opravdu vybrali jenom na základě toho, že v tomto světě neexistuji?“

Brad potřeboval vědět víc.

„Víte, nejsme ještě tak daleko a se všemi docenty Chlumy se snažíme vytvořit teorii, která by vysvětlovala to nejzákladnější a nejjednodušší, s čím si na žádném světě, na kterém je inteligence, nevědí rady.“

„A to je co?“

„Proč jsme vlastně tady, pane Brade, proč jsme tady.“

Brad se zamyslel.

„Proto,“ řekl tiše. Sám si už mnohokrát v životě tuto otázku pokládal.

„Takhle to umíme taky,“ odvětil docent.

„Přišli jste na něco?“

„Chybí nám ten poslední impuls. Většinou je to tak, že je někde na dosah ruky. Že je to to, s čím se každodenně setkáváme, s čím pracujeme.“

„Hm, tak to vám přeju hodně štěstí,“ řekl Brad. „Kolik vás, docentů Chlumů, vlastně je?“

„Nepočítaně. A noví stále přibývají,“ řekl docent.

Brad jenom pokýval hlavou.

„A ještě něco,“ řekl docent. „Víte, civilizace, do které jste se dostal, je podle mého názoru určená k zániku. Nikdo neví, co s tím. Usoudil jsem, že to může být tím, že nám tady prostě něco chybí, co u vás je.

Pokud něco chybí v celku, musí to chybět i v každé jeho součásti. Tak jsem udělal takový pokus. Vzal jsem komunitu svých studentů, žádného jsem nesměl vynechat, a vypočítal jejich energetický průnik.

Ukázalo se, že průnik není ve svém středu. Je lehce vychýlený. Porovnali jsme to s kolegou docentem Chlumem vašeho světa. A vyšel jste nám vy, pane Brade. A jak vidíte, Velký princip to všechno potvrdil tím, že váš průnik do našeho světa umožnil. Pouze něco přidal. Přidal čápa. A tomu už já nerozumím. Vítejte v našem světě, pane Brade.

Hodně na vás spoléhám. Zcela určitě tu máte nějaké poslání.“

Brad se podíval na čápa Felixe. Stál, svýma černýma očkama pozoroval docenta Chluma a několikrát hlasitě zaklapal zobákem.

„Má hlad,“ usmál se Brad.

Docent čápa zadumaně pozoroval.

„Jenom ten čáp, pane Brade,“ divil se zase docent Chlum. „Víte, jsem rád, že se experiment podařil, ale toho čápa, pane Brade, toho my docenti tam vložit neumíme. Tak daleko ještě nejsme. To Velký princip, pane Brade, ten ho přidal. Buďte opatrný. Jistě s vámi má nějaký úmysl.“ Na docentovi bylo vidět, že se snaží si to v hlavě nějak porovnat. A porovnal.

„Dáme si ještě koňáček,“ řekl.

Docent Chlum měl pravdu. Tato civilizace je zřejmě předurčena k zániku. Velké zarudlé slunce, které ji charakterizuje, je zřejmě pouze předobrazem tohoto zániku. Člověk si po nějaké době očividně všiml absence malých dětí. Tedy ne že by úplně neexistovaly, ale bylo téměř zázrakem potkat mladou maminku s miminem. Maminky s miminem jezdily většinou v zavřených autech a na určená místa, která byla hlídaná policisty. Plné noviny byly totiž únosů těchto malých dětí. Už Bradova generace byla většinou bezdětná, přestože rok nula byl oficiálně vyhlášen teprve před dvaceti lety. Pokud tedy byly nějaké mladé maminky a byla nějaká mimina, byla přísně střežená a pod neustálým dohledem.

Brad šel pomalu od docenta Chluma posilněn několika malými panáčky dobrého koňaku. Univerzita byla v historické části města a Brad chodil rád do Dejvic pěšky, od Pražského hradu přes Prašný most dolů na Kulaťák, potom podél vysokých škol domů. Na místě Pražského hradu však byla veliká gotická katedrála s několika tupými věžemi, podobná Notredamu. Gotiku Brad miloval, je to čistý sloh, masivní a přitom jemný, vzpínající se k nebesům. Je to čistá snaha o vyjádření něčeho vyššího, byla to snaha katolické církve udělat přítrž jakýmkoliv reformním krokům, ukázat, že Bůh je všemocný, vyvolat u prostého lidu údiv, strach a pokoru. Katedrály byly ve své době médium, které nemohlo být překonané, slovo Boží nemohlo nikde jinde zaznít s takovou vážností jako v gotickém kostele.

Brad obcházel tedy tuto pro něho nezvyklou pražskou obrovskou gotickou katedrálu s údivem a úctou. Ne k Bohu, ale ke stavitelům, k trvanlivosti této stavby. K mohutným, precizně opracovaným kamenným blokům, které vytvářely podloží pro vzepětí těch několika prstů, věží. Gotická okna nad jeho hlavou svou barevností svítila do tmy a jen velmi vzdáleně byly slyšet zpěvy.

Šel pomalu a poslouchal. Dostal se až k obrovským pootevřeným dveřím, spíše snad vratům, a nahlédl dovnitř. Byla mše. Katedrála byla plná, všichni zbožně zpívali, měli v rukou zpěvníky a někteří dokonce u toho hleděli do vysoké klenby, která se tyčila do výše několika desítek metrů. V popředí však nestáli katoličtí kněží, jak by se dalo očekávat, ale lékaři v bílých pláštích obklopeni veškerou moderní technikou. Porodní sál. Na pomyslném oltáři, tedy na moderně vybaveném nemocničním lůžku, ležela matka a svíjela se v porodních bolestech. Porod byl krátký. Lékař ustřihl pupeční šňůru a zvedl plačící mimino nad hlavu. Ihned přiskočil jiný lékař a zabalil ho do velké vlněné osušky. Katedrála plná lidí zpívala. Byl to příchod nového života. Byla to poslední zoufalá možnost, jak se pokusit zvrátit nepříznivý vývoj dějin. Spojit první dětský pláč s duchovní prosbou, kterou symbolizovala stará gotická katedrála. Jak zoufalé, jak bezvýchodné, jak útěšné.

Felix několikrát dutě zaklapal zobákem nad Bradovou hlavou.

Chtěl už jít, sledování porodu v gotické katedrále už ho nebavilo.

Brad vytáhl z kapsy piškot a podal mu ho nad hlavu. Felix ho něžně uchopil špičkou svého zobáku, udělal krouživý pohyb kolem jeho hlavy a tiše ho spolkl. Ještě jednou klepl zobákem. To jakože „Díky“. Šinuli si to s Felixem pěkně z kopce dolů od katedrály do Dejvic.

Na velkém kulatém náměstí, jehož střed byl posázen kobercem různobarevných květů, Brad dostal chuť na něco, co by spláchlo docentův koňak. Posílen několika malými panáčky a povznesenou náladou z obřadu zrození se mu začal kroutit jazyk. Posadil se k jednomu ze stolků, které byly vystrčeny na chodník před jednu z restaurací, a objednal si malé pivo. Svůj klobouk si odložil na dřevěný stolek tak, aby ho měl neustále na očích. Felixe uložil k nohám. Neplodnost mužů a schopnost žen byla všudypřítomným tématem.

Díval se na obrovský osvětlený billboard uprostřed náměstí. Bylo na něm vyfocené malé dítě, jak pase hříbátka, tedy jak leží na bříšku, podpírá se rukama a hlavičku má zvednutou. Dívalo se přímo na Brada. Nad ním byl veliký nápis:

„Svazek bílých spermií již od čtyř tisíc dolarů.“ Pod tím byl malý domicil firmy „Human Sperma International“, HSI. A velké mezinárodní telefonní číslo. Brad nevěděl, co je svazek bílých spermií ani jaký je aktuální kurs dolaru ke koruně, ale odhadoval, že za to se dá koupit ojeté auto. Tedy starší. Po okruhu kulatého náměstí jel žlutý školní autobus. Takový, jak ho známe z amerických filmů. Byl ale menší, měl malá okénka, ze kterých vykukovaly hlavičky dětí školou povinných. Před ním jela policejní patrola s houkačkou.

„Díváte se na billboard?“ ozval se nad Bradem mužský hlas. Podíval se vzhůru. Stál tam chlapík, vyholená tvář, v kravatě, sako, kalhoty. Takový manažerský typ. „Mohu si přisednout?“

„Můžete.“

„Hezký, ne?“ zeptal se chlapík.

„Co máte na mysli?“

„Ten billboard přece,“ řekl nervózně chlap.

„Hezký,“ odvětil Brad, „Ale příliš tomu nerozumím.“ Usrkl ze svého piva. Chlap se vedle něho posadil.

„Jmenuju se George Novak,“ podával mu ruku přes stůl.

„Hezké české jméno,“ zabručel Brad.

„Jsem Američan,“ odvětil věcně. „S českými kořeny samozřejmě.“

Odmlčel se. „Čemu nerozumíte?“

„Nerozumím tomu, co je to svazek bílých spermií a co je to vůbec za kšeft.“

„Přijel jste zdaleka?“ rozesmál se chlap a objednal si whisky. K tomu zeleninový salát bez dresinku.

„Zdaleka,“ odvětil Brad. „Jsem z jiného světa.“

Chlap se zase rozesmál.

„Připadáte mi tak.“ Strčil do pusy kus salátu a zamumlal. „Náhodou jste trefil na toho pravého. Vysvětlím vám to.“

„Já jsem trefil? Vy jste trefil,“ připomněl mu Brad, chtěje mu naznačit jeho vlezlost.

„Fakt to chcete slyšet?“ podíval se na něho chlap. „Byl jste snad posledních dvacet let v umělým spánku?“

Zase se rozesmál. Štval Brada tím svým smíchem.

„Proč máte toho čápa?“ zeptal se najednou. Reagoval jako magor.

Skákal z jednoho na druhé. Takové lidi Brad neměl rád.

„Chtěl jste mi něco vysvětlit,“ připomněl mu.

„No tak sorry, už jdu na to.“ Zase se nacpal tím salátem. Zapil whiskou. „Ještě jednu!“ houknul na vrchního.

„Tak tedy k věci,“ naklonil se k Bradovi přes stůl. „Svazek bílých spermií znamená, že se s největší pravděpodobností narodí bílý dítě.

Jinak samozřejmě všechny spermie jsou bílé. Ale po těch opravdu bílých je největší sháňka.“

„Co to znamená s největší pravděpodobností?“ zeptal se Brad.

„No prostě nemůžeme samozřejmě zaručit nic. Je to jenom příroda.“

„Jenom?“

„No tak mě přece nedrážděte. Dneska sehnat stoprocentně bílý spermie je kumšt. A pokud tam ta záruka je, je to ještě mnohonásobně dražší, než vidíte.“

„Maminky nechtějí malé černoušky?“ zeptal se Brad.

„Kdyby jenom černoušky,“ rozesmál se zase ten americko-český buran. „Maminky nechtějí ani malý Číňánky, Japonečky a jiný křupánky.“

„Říkal jste, že vy nemůžete zaručit nic. Kdo vy?“ zeptal se zase Brad.

Novak se na něho pátravě podíval. Teď už zřejmě nevěřil svým vlastním uším. Znervózněl.

„Vy si ze mě děláte prdel, že jo?“ povyskočil George Novak.

Brad objednal chlápkovi ještě jednu whisky ke zbytku salátu a sobě malé pivo.

„Fakt nedělám,“ řekl.

„No dobře, řeknu vám to, ale potom mi musíte odpovědět na jednu otázku. Slibujete?“ Podíval se na něho, jako by šlo o život a o smrt.

„Slibuji,“ řekl Brad.

„Zabývám se tímhle kšeftem. Mám jednu z největších českých dodavatelských firem pro HSI. Současně nakupuju spermie po celým světě. Ani v Americe už nejsou. Jediná šance je nakupovat bez prostředníka. Rovnou od dárce. Ale najděte je. Mám rozvětvenou síť obchodních zástupců. Jsou to samí doktoři. Mám taky svoje farmy, který jsou jako sanatoria pro bílý dárce. Najít dneska chlapíka s živejma spermiema je fakt terno. Jak pro něj, tak pro nás.“ celé to říkal vážně a sledoval Brada zkoumavým pohledem. „Stačí?“

„Stačí,“ řekl Brad.

„Ale tohle přece ví každý malý dítě,“ podivil se Georg.

„Možná. Já ne.“

„Dobře. V tom případě teď tu otázku.“

„Slíbil jsem to. Tak se ptejte.“ Brad už měl chuť odejít a poslat ho do hajzlu, ale nechtělo se mu jít do konfliktu a zkazit si tak hezky končící den.

„Jako že se George Novak jmenuju, vy nejste zdejší,“ řekl klidným tichým hlasem. Brad v tom cítil dokonce jakousi výhrůžku. Přivřel oči a připadal si jako ve špatném americkém filmu. Fakt sranda.

Lehce upil ze svého malého piva.

„Odkud jste?“ vyhrknul chlap.

„To je ta otázka?“ zeptal se Brad, aby ho trochu napružil.

„Žiju na Aljašce,“ odpověděl pokud možno co nejobyčejněji. Jako ten naivní pitomec. Bylo to první, co ho napadlo. Dopil pivo, zvedl se, na záda si hodil Felixe, nasadil klobouk a vyrazil.

„Zase si ze mě děláte prdel,“ ozvalo se za ním, „vypadáte, jako byste přišel z lesa. To je fakt. I s tím svým čápem.“

Zařval za ním chlap.

Dejvice byly vlastně zčásti univerzitním městečkem, plným jednotlivých fakult, většinou technického zaměření, a kolejí pro studenty.

Donedávna tu byly ještě dva velké placy, na kterých parkovala auta.

Teď tu stojí nová budova fakulty architektury a nová prosklená a okrouhlá Národní technická knihovna. Není to špatné. Obě budovy se sem hodí. Brad prochází kolem nich a hned za budovou studentské menzy se otevírá malé náměstíčko. Docela hezké. hned za zadními domy náměstíčka, které se tyčí devět pater do výšky, postavených z několikrát pálených neomítnutých cihel, navazuje kopec bývalých vinic Hanse a Paula. Johna a Paula. Ringa a George. Keitha Richardse a Micka Jaggera. Johna Mayalla a Jeffa Becka. A mnoha dalších. A taky Bradových kámošů. A taky jeho samotného. Nyní nejvíce ceněný kopec v Praze. Posetý prvorepublikovými i moderními vilami, jehož středem se nahoru táhne ulice Na Hanspaulce. Ne že by to byl Bradův rodný kraj, ale k srdci mu ten kopec přeci jenom přirostl.

Pěšky pokračoval do onoho kopce. Mnohokrát z tohoto kopce táhli s kámošema dolů, někdy k ránu z Velké louky, bylo jim kolem dvaceti a on se přidržoval své Antilopky, aby neupadl. Byla to dobrá doba. Brad mířil do bývalého rockového klubu „Go!“, který byl až na vršku a který jim tenkrát poskytl na mnoho let bezpečné zázemí. Potřeboval se přesvědčit, že i v tomto světě, do kterého byl vržen, má svou minulost. Šlapal a šlapal, příjemně posílen dobrým alkoholem.

Felixův krk se nad ním kinklal a zobák se otáčel na všechny strany.

V posledních letech se zbylé hanspaulské louky zastavěly rádoby funkcionalistickými krabicemi, krabice na krabici. To jako dovětek opravdu funkcionalistických prvorepublikových vil na nedaleké Babě. Jezdí se na ně dívat studenti architektury z celého světa. Dnes už jsou bohužel proluky mezi těmito vilami zastavěny řadovými domečky ze sedmdesátých let, jeden domeček na druhém, socialistické bahýnko, které vytvořilo mezi vilami spleť nepřirozených uliček a malých zahrádek, a tak musejí studenti v tom bahýnku hledat a tu a tam narazí na bílou rovnou fasádu jedné z vil z dvacátých a třicátých let minulého století. Největší skvost však má Brad za zády. Otočil se, aby si odpočinul. Shora viděl náměstíčko Na Santince, které minul, a hned vedle něho funkcionalistický skvost. Bývalé francouzské gymnázium, nyní základní škola a jesle. Nově a citlivě zrenovovaná. Osvícený komplex budov jako podle pravítka. Ale pravítka, které mělo duši. Naštěstí nikdo tyto budovy nezkazil svou vlastní invencí, žádnou přístavbou, žádným zásahem. Brad chodí kolem této budovy často a s velkým potěšením. Otočil se a kráčel dál do kopce.

Úplně na vršek, tam, kde se Hanspaulka rovná a vytváří přirozený prostor k setkání mezi prvorepublikovými domy, tam je rockový klub „Go!“. Uvnitř to vypadalo stejně jako ve světě, který opustil.

Malá místnost s barem byla průchozí do velké místnosti, kde byly rozházeny dlouhé i malé stoly. V čele místnosti bylo staré pianino.

Černé. V rohu kontrabas. Vše bylo tak, jak má být. U baru stála mladá dívka a obsluhovala. Brad si objednal pivo. Ani si nesundal svůj klobouk. Dopřával mu více soukromí. Vzadu ve velké místnosti sedělo pár mladých. Byl tu klid. První doušek byl osvěžující. Ten první doušek, když se to dobře sejde, je osvěžující vždycky. Je to jedna z jistot, která nás provází a na které se můžeme spolehnout.

První doušek vždycky „píše“. Brad dal taky čápovi. Chce všechno, co má on. Vzal malou skleničku piva, slečna barmanka ho ohřála na tělní teplotu a Brad mu ho nalil do zobáku. Čáp čuměl jako vrána.

Dlouhý tenký jazýček, který čápi mají, tak jako všichni ptáci, se mu zkroutil do osmičky. Brad by krk za to dal, že dokonce zašilhal. Oči jako dva černé uhlíky. A usnul. Na klíně. Zobák zapíchnutý mezi Bradova stehna. Felix.

„Tady se dá přežít,“ řekl si Brad a objednal si další pivo.

IV.

Americká Atlanta leží na jihovýchodě Spojených států amerických, hlavní město státu Georgia. Je to velké moderní město s největším letištěm na světě. Z výšky vypadá stejně jako ostatní velká americká města. Velký kruhový půdorys s mohutným downtownem ve středu města, který se skládá z několika mrakodrapů, skyscrapers, které z pohledu obyčejného človíčka sahají až k nebesům. Jsou to takové novodobé chrámy, které mají v kolemjdoucích vzbuzovat úctu. A také vzbuzují. Součást americké velkoleposti. Atlantské mrakodrapy jsou však něčím výjimečné. Zejména v noci. S mrakodrapem, jehož hlavním smyslem je sahat k nebesům a pojmout tak na co nejmenší ploše co nejvíce lidí, toho architektonicky mnoho neuděláte. Atlantské mrakodrapy však mají na svých vrcholcích obrovské, z železobetonu vymodelované, v noci osvětlené afroamerické motivy, inspirované šamanským duchovnem primitivních afrických kmenů. Snad právě proto si Atlantu vybrala za své sídlo firma „Human Sperma International“, tedy HSI, která celosvětově obchoduje s lidským spermatem. A také to letiště. Atlanta má pro motivy umístěné na výškových budovách svého downtownu dobrý důvod. Největší etnickou skupinou žijící ve městě jsou černoši. Tedy Afroameričané. Žije jich tu více než šedesát procent a jejich podíl neustále stoupá. Spolu s Araby většinou muslimové. historicky tu byl silný textilní průmysl, a ten potřeboval hodně černé pracovní síly. Mnoho otroků dovezených z Afriky. Kriminalita ve městě je tomuto podílu odpovídající.

Atlantská policie má v noci opravdu o zábavu postaráno. Pod obrovskými osvětlenými, do nebes sahajícími šamanskými motivy. Atlanta jako taková není velkým městem. Žije tu něco přes půl milionu obyvatel, ale svým významem pokrývá celý jihovýchod Spojených států.

Atlantě se přezdívá „Black Mecca“. Černá Mekka.

Atlanťané byli na své město hrdí. Nezaměstnanost tu byla sice vysoká, ale na druhou stranu zde sídlilo hodně mezinárodních firem, které si tuto lokalitu vybíraly ze dvou hlavních důvodů. Přijatelné ceny za pozemky, nemovitosti a pronájmy. To byl ten první. A druhý bylo spojení s celým světem. Největší mezinárodní letiště na světě.

Firma HSI si pronajala celé patro v nejvyšším mrakodrapu v downtownu. Říkalo se mu „Black Needle“, černá jehla. HSI sídlila v sedmdesátém patře a mrakodrap měl jednu zvláštnost, která přitahovala každého turistu, který do města zabloudil. Prosklený venkovní výtah.

Včetně prosklené podlahy. Jízda tímto výtahem do nejvyšších pater předpokládala velkou dávku odvahy. Byla to atrakce pro turisty, nikoliv záležitost denní potřeby uživatelů mrakodrapu. Mnozí z nich vyjížděli až na úplný vršek, kde byl noční bar s vyhlídkovou terasou.

Ředitelem a současně i majitelem firmy HSI byl americký velkopodnikatel a známý zastánce tvrdé linie John Beem, chlapík v nejlepších letech, tak něco přes padesát, člověk s velkým rozhledem, dobrým vzděláním, duší manažer a obchodník. Člověk židovského původu, který podporoval své soukmenovce v Izraeli a pravidelně věnoval nemalé částky na podporu židovské tradice po celém světě. Svou práci bral vážně, a kromě toho, že mu přinášela nevídaný blahobyt, přinášela mu i veliké životní uspokojení. Připadal si tak trochu jako mesiáš a zejména záchraně bohem vyvoleného národa věnoval mnoho peněz i energie.

Veřejná doprava v Atlantě téměř neexistovala, všichni jezdili autem, ale v těch zbytcích autobusových linek, které byly přeci jenom městem udrženy, a to zejména do chudých čtvrtí, v těch bylo černo. Svou občanskou válku černí vyhráli, a tak mohou dnes autobusy jezdit, jak se jim zlíbí. Tím spíše, že v nich bílého nepotkáte.

Je jenom málo černých, kteří se po generacích segregace dostali do vyšší společnosti. Prý si za to mohou sami. Mají v sobě gen africké buše. A ten jim nedovoluje se zapojit do mechanismu má dáti, dal.

A to se nenosí. A potrava v Atlantě na stromech neroste a v ulicích neběhá. I když už je to všechno tak dávno. Zdánlivě.

John Beem měl jediného syna, táhlo mu na třicet a po otci sice zdědil část obchodního talentu, ale sužoval ho zvláštní druh melancholie, jež ho zaváděl na pole, která otec v jeho povaze nerad viděl, a seč mu schopnosti stačily, snažil se je ze svého syna těžkou prací vymýtit. Navíc to byl na rozdíl od otce, aktivního sportovce a neúnavného bojovníka za americký liberalizmus a zájmy své firmy, typický hamburgerový Američan. Byl menší vzrůstem, odulý, kulatý, měl ne příliš zajímavý obličej a břicho mu přetékalo přes kalhoty.

John pro něho připravoval vysoké postavení ve své firmě, a tam žádná melancholie a neúměrná a obchod ohrožující láska k bližnímu nemá místo. Tu přílišnou empatii zdědil po matce.

Simova matka, paní Ester, pocházela ze starého izraelského rodu a byla vysoce duchovně založená. Byla stejně stará jako John, kolem padesáti. Dokázala číst staré texty nejenom v hebrejštině, aramejštině, ale i ve starořečtině a koptštině. Snažila se luštit také egyptské hieroglyfy. hieroglyfy měly symbolický význam a znázorňovaly danou skutečnost rámcově, mnohdy byl jeden hieroglyf pro mnoho významů. Každý čtenář si tak mohl dotvářet na základě těchto symbolů svůj vlastní příběh. Egyptští kněží měli volnost interpretace daného textu. A potom přišla doba, kdy měli text pro potřeby řeckých, později římských dobyvatelů napsat pomocí písmen a jednou provždy jeho vývoj ukončit. Tak vznikla koptština. Prostě ho uzavřít. Protestovali. Nebylo jim to nic platné. Egyptští kněží ztratili velkou část své duchovní svobody. Zmizelo kus egyptské duše. To všechno Ester, Johnova žena, věděla, a tak také k těmto textům přistupovala. Nechávala si tam prostor pro svůj vlastní svobodný výklad. Tak jako Jack London se toulal po hvězdách, ona se toulala mezi naznačenými významy starých egyptských textů. Byla to součást jejího vnitřního života.

Její syn Sim tuto schopnost vlastního úsudku a dotváření skutečnosti na základě vlastní fantazie po ní zdědil. A z toho potom ta melancholie, kterou otec nechápal. Nechtěl chápat. Sim byl svůj a tak chtěl také zůstat. V matce měl velkou oporu. Paní Ester také nikdy nepřijala manželovo jméno Beemová, a ve všech dokladech vystupovala jako Eick Zimmermannová. Nebyli s Johnem ve sporu. Prostě to tak bylo. John si přivezl Ester z Jeruzaléma. Tam se do sebe zamilovali a v souladu spolu šli životem. Až do nedávné doby.

S Johnovým vzestupem na společenském žebříčku, s neustálým rozšiřováním jeho spermatického impéria a kumulací majetku se měnila také jeho osobnost, a tak se jejich názory čím dál tím více vzdalovaly. Ester byla éterická bytost. Její citlivá duše měla neustálé zdravotní problémy. Ale byla statečná. Pohybovala se pouze po jejich velkém domě a na soukromém pozemku jejich rozlehlé zahrady. Občas vyrážela do města, do některého z drahých butiků za svou milovanou módou.

V okolí americké Atlanty bylo mnoho hezkých míst pro bydlení.

John Beem s paní Ester měli velký hezký dům s rozsáhlými pozemky v části, která se příznačně jmenovala „Park city“. Součástí jejich pozemků byla rozsáhlá přírodní rezervace se vzrostlými stromy, malými lesíky a jezírky. Byl to ráj s dostatkem uměle zavlažované zeleně a teplým slunečním počasím, tak jak je této části Spojených států přisouzeno. John seděl na terase a užíval si volného sobotního odpoledne. Dopoledne celá rodina věnovala bohoslužbě v místní synagoze a nyní si po dobrém a lehkém obědě užívala základní židovský svátek, svátek šabat.

„Šest dní budeš pracovat a dělat všechnu svou práci. Ale sedmý den je den odpočinutí Hospodina, tvého Boha. Nebudeš dělat žádnou práci ani ty, ani tvůj syn a tvá dcera, ani tvůj otrok a tvá otrokyně, ani tvé dobytče ani tvůj host, který žije v tvých branách. V šesti dnech učinil Hospodin nebe i zemi, moře a všechno, co je v nich, a sedmého dne odpočinul. Proto požehnal Hospodin den odpočinku a oddělil jej jako svatý.“

Tak stálo v Bibli a tak to také rodina Beemova dodržovala. John nebyl žádný puritán, a tak si k tomu sobotnímu rozjímání dopřál také pořádného panáka dobré whisky. O tom ostatně židovská Tóra, prvních pět knih Mojžíšových Starého zákona, nic neříká. Ani Talmud. A co neříká, to se smí. Židovský Bůh je tolerantní. Ono to vůbec s tou Tórou je jako s těmi staroegyptskými hieroglyfy. Alespoň John to tak viděl. Nebyl žádným znalcem písma svatého a rád si jednotlivá přikázání a výroky ohýbal dle vlastní potřeby. Tady svou fantazii zapojit uměl. Nakonec obchod je obchod.

„Mohu si přisednout?“ Přišel jeho syn Sim.

„Přisedni,“ usmál se John. „Rád s tebou chvíli porozjímám. Chceš whisky?“

„Hm, asi si dám,“ řekl Sim, přistoupil k barovému pultíku a sám si nalil.

„Jak jdou obchody?“ zeptal se Sim, když přisedl.

„Sám můžeš vidět,“ odpověděl otec, „je to čím dál tím těžší. Bílého spermatu ubývá a o černé nikdo nestojí.“

„Hm, možná to tak má být,“ odpověděl Sim a nechal dlouhou odmlku, aby dal otci prostor k dokončení myšlenky.

„Začínám mít pocit, že jde o nějaký záměr, možná boží úklid, nebo poslední soud.“

Pokračoval otec.

„Charakteristiku posledního soudu to nemá,“ řekl Sim, „tam by si měli být všichni rovnocenní. Ale tady nejsou.“

Otec se na syna pátravě podíval. Ale nechal to být.

„Nejsou,“ řekl otec. „Bílí prohrávají,“ zdůraznil vážně.

„Nevíš proč?“ zeptal se ledabyle syn.

„Něco je špatně,“ odvětil otec. „My jsme tady ale od toho, abychom se to pokusili narovnat. Máme tu možnost, tak jí musíme využít. Pozvednout bílou rasu. Zachránit křesťansko-židovskou civilizaci.“

„Nemyslím,“ řekl Sim, „jsme tu od toho, abychom pomohli.“

Sim měl na věci zjevně jiný pohled.

„Není to to samé?“ zeptal se otec a dlouze se na syna zadíval. Zase ta jeho zbytečná empatie, melancholie.

„Ve výsledku to tak může vypadat,“ zamyslel se Sim. „Ale důležitá je motivace. Buďto někomu pomáháš, nebo něco narovnáváš, zachraňuješ proti vůli osudu. A těžíš z toho sám pro sebe. Z něčeho, co se samo pokazilo. A pokazilo se to z nějakého důvodu. Ten důvod přesahuje naše schopnosti ho rozeznat. Můžeme se jenom dohadovat. Je spousta nešťastných lidí. My jim pomáháme a děláme je šťastnými. Pojďme se na tom shodnout.“

„Ano,“ odvětil John. „Také se to tak dá definovat.“

John se Simem seděli a mlčeli.

„Dáš si ještě jednoho?“ zeptal se John.

Sim se usmál.

„Asi bych měl, že jo?“

Otec nalil dva panáky a postavil je na stolek mezi dvěma křesly, která byla v onom příjemném sobotním odpoledni obsazena otcem a synem, kteří ačkoliv dělali to samé, mluvili o tom samém, měli dokonce na mysli to samé, při bližším pohledu měli každý jiný pohled na svět…

Společnost HSI prosperovala dobře. Měla pobočky po celém světě a stala se jednou z největších světových společností, které obchodovaly s lidským spermatem. Byla to seriózní společnost. Její spermatické balíčky byly čisté a nehrozilo nebezpečí, že by byl zákazník překvapen nějakým nepředpokládaným výsledkem v podobě narození černouška nebo Číňánka. Na čistotě svého produktu si firma zakládala. Odběrné stanice pro dobrovolné dárce měla po celém západním světě a v Rusku, ruské sperma bylo kvalitní. Do velkých mrazicích boxů ukládala už hotové namíchané balíčky, které čekaly na zákazníka. Odběrné stanice měly podrobnou databázi dárců, kde každý z nich musel vyplnit důkladný dotazník o svém dosaženém vzdělání, zaměstnáních, fyzických předpokladech a zálibách. Každý dárce potom musel projít psychotesty, které se přikládaly k jeho profilu. Genetičtí odborníci poté vytvářeli balíčky na míru a každý zákazník si tak do určité míry a s určitou pravděpodobností mohl vybrat mix, který nejlépe odpovídal jeho představám.

Čím vyšší pravděpodobnost předpokládaného výsledku, tím vyšší cena. Samozřejmě. Monobalíčky se nedělaly. Tedy balíčky se spermatem pouze jednoho dárce. Bylo to příliš rizikové a odporovalo to přirozenému přírodnímu výběru. Největší zájem ze strany zákazníků byl o balíčky s předpokládanými technickými schopnostmi. Humanitně vzdělaných lidí s jejich kecy, které k ničemu nevedly, už měla společnost dost. Teď chápala, že jde o záchranu, a tu mohou zajistit jen technické, exaktně vzdělané mozky. Takové balíčky ovšem byly nejdražší a mohl si je dovolit málokdo. Společnost HSI proto přišla s novou, přijatelnou nabídkou pro širší vrstvu zákazníků. Takzvaný „Big Bang.“ Tedy Velký třesk. Byla to směs spermatu od mnoha různých dárců s tím, že technicky zastoupené mozky zaujímaly zhruba pět procent z celkového počtu spermií. Ovšem pravděpodobnost otěhotnění těmito spermiemi byla vyšší. Mnohem vyšší. Zjistilo se totiž, že spermie exaktně, technicky zaměřených mužů jsou rychlejší, bystřejší, životaschopnější, soutěživější. Spermie umělců, spisovatelů, psychologů, jazykovědců, zpěváků a herců jsou líné. Sama příroda si zřejmě regulovala svoji potřebu. „Big Bang“ byla bomba na trhu. Zajistila během krátké doby vedoucí celosvětové postavení americké společnosti HSI v oblasti obchodu s lidským spermatem. Ovšem dárců ubývalo. A ti nejvhodnější se vyvažovali zlatem. hledaly se nové zdroje, poptávka rostla.

„Sime, doslechl jsem se, že sis začal s nějakou maminčinou služebnou,“ řekl vážně otec, když před syna postavil dalšího panáka.

Sim se smál.

„Jak ses to doslechl?“ znejistěl Sim. „Nějaký černý tamtam?“

Sim se na chvíli odmlčel.

„Nezačal jsem si s ní. Jenom se mi líbí.“

„Ona je černoška?“ zbystřil otec.

„Černá jako bota,“ smál se Sim.

„To není k smíchu,“ okřikl otec syna. Sim to jednoznačně bral na lehkou váhu.

„Vždyť jsou tu samé černošky,“ odvětil usmívající se Sim. „Žijeme ve městě, které je černou Mekkou. Jak si mám vybrat? a tahle je opravdu milá, chytrá a skromná. A hezká.“

„Měl bys více vážit své kroky ve svém osobním životě,“ řekl Beem.

„Nejsi jen tak obyčejný člověk.“

Otec musel na Sima opatrně. Sim byl ještě plný ideálů.

„Snažím se alespoň občas si tak připadat.“ Sim dokázal otce píchnout u srdce. Je pravda, že mladou hezkou bílou slečnu potkat v Atlantě rovná se polovičnímu zázraku. Jednak tu nejsou, a když ano, tak jsou zahloubané do svých kariér. Navíc Sim si uvědomoval, že sám není také žádný krasavec. A při obchodních jednáních, kterých se občas s otcem účastní, sedávají samé staré šeredy. A aby to byla židovka, jak by si jistě rodiče přáli, to už vůbec ne.

„Až přijde čas, nevěstu ti s matkou najdeme,“ řekl otec.

„Jaký čas?“ zareagoval Sim. „Bude mi třicet. A taky si občas potřebuju užít, o potřebě své vlastní rodiny ani nemluvě.“

Otce Simova přímost zarazila.

„Užít. Co je to za slovo?“ zareagoval nervózně John.

„Jsme tu přece sami, ne?“ usmál se Sim.

Otec přikývl a vzal to na vědomí.

„Ví to matka?“ zeptal se.

„Ne. Tedy myslím, že ne.“

„Tak si hleď toho, aby se to nedozvěděla. Zbytečně by ji to rozrušilo.“ Otec se na chvíli zamyslel. „Jak se jmenuje, ta tvoje černoška?“

„Bumba,“ usmál se Sim.

„Je muslimka?“

„Jo.“

Chvíli bylo ticho. Otec začal s jiným tématem.

„Pojedeš na Kubu. Do Havany. Potřebuji, abys tam zastupoval naši společnost na jedné konferenci. Nic složitého. Spíše jde o to, abys více poslouchal, než mluvil. Můj sekretariát ti připraví veškeré podklady. Zprávu mi podáš hned po návratu. Máš zajištěný nejlepší hotel v Havaně, auto a nezapomeň si vzít služební kreditní kartu.“

„Kdy to je?“

„Máš čas. Za měsíc,“ řekl otec.

Sim přikývl a věděl, že veškeré dotazy jsou zbytečné. Pojede na Kubu. O profesionalitě přípravy jeho pobytu ze strany sekretariátu HSI neměl žádné pochyby. Nakonec mu to přišlo docela vhod. Byl rád, když se dostal svému otci z očí.

„A co že se na té Kubě vlastně koná?“ zeptal se Sim už jen tak pro úplnost. Ať už tak či onak, pojede stejně.

„Mezinárodní sympozium těch, kteří jsou proti nám. Těch, kteří mají spermatu dost, ale nikdo o ně nestojí. Těch, kteří by nás nejraději vymazali z mapy,“ řekl posměšně John Beem. „Budou tam zachraňovat světovou civilizaci. Ale tu svoji.“ John se zhluboka napil své oblíbené whisky a potutelně se usmál.

„Asi svýma černýma kalašnikovama, které mají mezi nohama, nebo co.“

John se zasmál sám sobě.

„Ale mamince to neříkej, myslela by si, že jsem sprosťák,“ zahrozil teatrálně John na svého syna. „Jsme tady přece sami, ne?“ zopakoval synovu větu.

Sim jenom pokrčil rameny.

„Jasně.“

V.

Muslimská černá dívka Bumba žila v americké Atlantě už od narození. Kdysi sem přitáhli jejího prapředka jako námezdní sílu do textilní továrny. To je tak všechno, co o staré historii své rodiny věděla.

Když vychodila základní školu, rodiče nevěděli, co s ní. Bydleli v chudinské černošské čtvrti a odtud je opravdu těžká cesta do nějaké prestižnější střední školy. Do jejich základní školy chodilo jenom pár bělochů, jinak samí černí. Ta škola byla taky přímo v jejich čtvrti, tedy pro ně postavená, tak kdo by se sem za vzděláním asi tak vláčel. Zdaleka ne všichni černoši tady byli muslimové, ale to ničemu nebránilo. Jejich rodina nebyla taková, že by se pětkrát denně na koberečku modlila směrem k Mekce. Do místní malé mešity se chodil modlit jenom otec. V neděli tam chodili všichni setkat se s ostatními dětmi a kamarády. Otec chodil každý večer, vždy po práci. Věděl, že prorok Mohamed mu promine ostatní modlení, protože jako řidič náklaďáku si to přes den prostě nemůže dovolit.

Po základní škole se šla Bumba učit na švadlenu. V době moderních počítačů se někdo jde učit na švadlenu. Trochu výstřední.

U Bumby to výstřední nebylo. Byla vedená ke skromnosti a k tomu, že musí nejdříve něco umět, potom se teprve ponořit do moderní doby. Musí umět něco, co ostatní lidé potřebují. A ženy v islámu, který přeci jenom měla rodina v sobě geneticky, historicky a kulturně zakořeněný, mají hlavní životní poslání pouze jedno. Porodit děti, starat se o muže a o rodinu. Za to ovšem požadují veškerý dostupný komfort, který je k realizaci tohoto poslání nezbytný. Bumba se tedy vyučila švadlenou na novém moderním učilišti řemesel nedaleko centra. Byla tam tři roky na internátě, přestože bydlí nedaleko.

Tady všichni chodí na internát. hodně černochů se vůbec nevyučí, nestudují, dokonce ani nedochodí základní školu. Nejsou blbí, jsou blbí pouze pro tuto společnost. Nemají v sobě zakódovanou zodpovědnost. Každý by se vyučil truhlářem, pokrývačem nebo švadlenou.

Ale každý nechce. Bumba chodila do školy ráda. Byly tam samé holky, zase většinou černé, žádný kluk se na švadlenu nepřihlásil. Měla mnoho kamarádek a všechny bydlely v nějaké té chudinské čtvrti na okraji Atlanty. Ale všichni černoši taky věděli, že se s nimi musí počítat. Protože jich je hodně a protože Atlanta je jejich Mekka. Vždycky když šla ze školy na internát, musela projít downtownem. Někdy jela autobusem, ale někdy šla právě pěšky. Milovala černý skleněný mrakodrap Black Needle. Černá jehla. Byl to symbol, byl černý a byl nejvyšší. Obcházela ho a dívala se na něj ze všech možných úhlů pohledu. Odráželo se v něm slunce. Na úplném vrcholku Black Needle byl vždycky v noci nasvětlený obrovský symbol africké šamanské masky. To bylo vidět jenom z dálky. Ale bylo to vidět ze všech míst Atlanty. I z jejich chudinských čtvrtí. O té masce, když byla malá, se jí zdály sny. Tu masku bude mít v povědomí do konce svého života.

Jejich Afrika jim byla už dávno vzdálená, ale ta maska na Black Needle v nich jako v dětech vyvolávala mrazivé chvění. A taky zpěv z jejich malé mešity. Když prorok Mohamed přemýšlel, jak bude svolávat věřící k modlitbám, rozhodl, že to bude lidským hlasem.

Tím nejpřirozenějším, co má člověk k dispozici. A aby nikdo na nikoho nepokřikoval hej ty tam, Ahmede nebo Šulaji, je čas modlení, ustanovil zpěv. Někdy je to zpěv, že jde až mráz po zádech. Islámští duchovní tento příkaz respektují dodnes, a tak i v Atlantě.

Když se Bumba vyučila švadlenou, nastoupila v malém krejčovství, které bylo na hlavní třídě. Bylo to prestižní krejčovství, vlastně takový módní salón. Módní salón většinou pro bílé movité zákazníky. Bumba byla šťastná, že takovou práci získala. Rázem byla schopná se osamostatnit. Pronajala si v západní čtvrti malý byt a v práci byla od rána do noci. Postupem času mohla už přímo pro některé klientky salónu připravovat jejich zakázky. Byla na zákaznice milá a práce ji bavila.

Do salónu často chodila manželka nejbohatšího muže v Atlantě.

Ester Zimmermannová Beemová. Menší útlá žena kolem padesátky nepanovačných rysů. V salóně jí říkali paní Ester. Takhle jí říkala celá Atlanta. Chodila do tohoto malého módního krejčovského salónu a měla v tom vášeň. Ne že by utrácela zbytečně velké sumy, ale skoupá nebyla. A Bumbu si postupem času oblíbila. Paní Ester chodila do salónu jako na terapii. Tady se cítila spokojená a šťastná.

Mezi těmi skromnými dívkami. Vysedávala tam dlouhé hodiny a salón si jí patřičně vážil. Vždycky si něco nechala ušít, vždycky po sobě zanechala nějakou tu práci pro holky, jak říkala. Paní Ester byla skromná a milá. Trochu přecitlivělá a jako by se bála vnějšího světa.

Několikrát týdně ji do salónu přivezla limuzína s černými okny, která před ním na ni celou dobu čekala.

Paní Ester si oblíbila Bumbu a ona dostala za úkol se jí nepřetržitě v průběhu její návštěvy věnovat. Bumba jí ukazovala různé návrhy a postupem času zjistila, co se paní Ester líbí, a odhadla její vkus. Až mezi nimi vzniklo jakési pouto, možná by se velice vzdáleně dalo přirovnat ke vztahu mezi matkou a dcerou, ale s daleko, daleko větším odstupem. Paní Ester dceru neměla, měla pouze syna Sima. Zjevně jí určitá dávka důvěrnosti, kterou mezi sebou mohou mít pouze matky a dcery, chyběla. Bumba to cítila a vážila si toho.

Náklonnosti paní Ester si užívala a byla na ni hrdá. Kdyby tak její úspěchy viděl na vlastní oči otec, říkala si často v duchu, ale doma o tom nevyprávěla. Nechávala si hezké věci sama pro sebe. Nebyla ten sdílný typ.

Po čase jí paní Ester navrhla, jestli nechce jít pracovat k ní. K ní do domu. Bumba nechtěla být uklízečkou nebo služkou. Bumba byla hrdá, že stojí na vlastních nohách. A tak dlouho zdvořile odmítala.

„Víte, Bumbo,“ řekla jednou paní Ester, „potřebovala bych společnici, ne služku. Společnici při vedení domácnosti. Ráda bych vás toho také hodně naučila.“

Bumba přemýšlela týden, potom přijala. Brzy získala v domácnosti paní Ester naprostou důvěru. Navíc paní Ester zjistila, že je Bumba velice vnímavá.

Často chodil na návštěvu za paní Ester její syn Sim. Paní Ester ho pochopitelně milovala a bylo vidět, že se mu snažila předat všechno vědění, které v sobě měla. Sim si s ní dlouho a s potěchou povídal.

Měli se rádi. Bumba často u těchto rozhovorů sedávala a jenom poslouchala. Sim byl přeci jenom starší a respektovala rodinná pouta, která mezi ním a jeho matkou byla. Někdy, když cítila, že by nebylo vhodné se debaty účastnit, stahovala se. Ostatně vždycky čekala na vyzvání ke společné kávě, nikdy si nepřisedla sama. Nikdy nedošlo k ničemu, co by překračovalo rámec nějakého slušného společenského chování. Jednou v letní nedělní odpoledne Sim přišel v evidentně dobré náladě. Rozložil se do pohodlného proutěného křesla v altánku a ani nevolal na matku. Jen tak se v tom křesle povaloval a nastavoval tvář silnému slunci.

„Dáte si kávu nebo čaj, Sime?“ zeptala se ho Bumba. „Nebo něco ostřejšího?“

Sim se na ni podíval pobaveným lišáckým pohledem. Byl evidentně v dobré náladě.

„Dám si něco ostřejšího, moje milá Bumbo.“ Takhle jí normálně neříkal. Bumba se trochu zakabonila, ale polechtalo ji to tam, kde to ženy ve chvílích lehkého vzrušení lechtává.

„Whisky?“ zeptala se.

„Ano, ale pouze v případě, že si dáte se mnou.“

„Ale Sime, vždyť víte, že alkohol nepiju,“ usmála se Bumba.

„Dnes prosím udělejte výjimku. Mám dobrý den a chtěl bych ho s vámi oslavit.“

„A copak se tak dobrého stalo?“ zeptala se Bumba.

„Vzal jsem si na tři dny volno. Otec povolil. Mohu teď myslet také na něco jiného než na lidské sperma.“

Ze Sima zářila spokojenost.

„Co moje matka?“ zeptal se.

„Maminka vaše milovaná spí. Spánek ji posiluje,“ řekla Bumba.

Sim jenom pokývnul hlavou a s rozkoší se protáhnul v pohodlném křesle. „Tak co uděláme s tím panákem?“

Najednou se tudy prohnal příjemný větřík, až velký javor, který stál hned vedle altánku, zašuměl. Zašuměl, jako by objímal vzduch, který ho přišel občerstvit. Také Sim zašuměl.

„Whisky prosím, Bumbo. Jednu pro mne a jednu pro vás. Musíte to přeci někdy zkusit.“

Sim nebyl žádný lamač dívčích srdcí. Sám byl nesmělý, nebyl si jistý sám sebou, ale tady se cítil dobře. U maminky, v jejím hájemství, a ještě si najednou v závalu náhlého uvolnění všiml, jaká krásná černá laň mu dělá společnost. Navíc se před ní může chovat zcela přirozeně, nic nehrát, jen tak si povídat. Ne že by si toho všiml poprvé, ale zatím vždycky seděli ve třech, ještě s matkou, a Sim vždycky věděl, co se sluší a patří.

Bumba mu přinesla nalitého panáka a postavila ho před něho.

Sedla si vedle něho do altánku a přistrčila si křeslo tak, aby nad ní stříška altánku vytvářela stín. Nepotřebovala se už opalovat. Byla opálená dost. Sim se s rozkoší podíval na nalitý alkohol. Nebyla to jen tak nějaká whisky. Byla to dvacetiletá irská. To Bumba věděla, že právě tu má Sim rád.

„Tak půlku já a půlku vy. Souhlasíte?“

„Nemohu pít alkohol, Sime.“

„Nu dobrá,“ řekl Sim, „nebudu vás nutit.“ Po očku se na ni podíval a nalitou whisky vypil na jeden hlt.

„Je mi dobře, Bumbo,“ řekl. Potom bylo ticho, každý byl uzavřen ve svých myšlenkách. Čerstvý vzduch a javor zase zašuměly.

„Kolik je vám let, Bumbo?“

„Dvacet čtyři.“

„Jak se vám u nás líbí?“ Sim si uvědomil, že s Bumbou ještě nikdy takhle o samotě nemluvil.

„Jsem tu ráda,“ řekla Bumba. „Vaše matka je výjimečná žena.“

„Ano, to je. Mrzí mě, že jí někdy není nejlépe. Ale zvládá to dobře.“

„Proč máte takovou radost, že vás otec obdařil třemi dny volna?“

Sim chvíli přemýšlel. Potom se zvedl a došel si nalít ještě jednoho panáka. Za chvíli se vrátil a přisedl si blíž k Bumbě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muž s čápem aneb Šifra žida Eicka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.