I. Pfanner

PRASATA PSŮM

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu nakladatelství a dědičky autorských práv. Práva autorů jsou vyhrazená.

I. Pfanner
Prasata Psům

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 1222. publikaci v roce 2015.

Odpovědná redaktorka:

Hana Vavrinčíková

Návrh obálky:

Jindřich Souček

Tvorba e-knihy:

Petrklíč

© Nakladatelství Petrklíč
© I. Pfanner

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.
Pod Jarovem 18 Praha 3 130 00
tel.: 604608127
mail: petrklic@petrklic.info
web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:
Pemic Ostrava
Euromedia Praha
Pavel Dobrovský Praha
NS Středokluky
Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-280-7
ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-731-3
ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-732-0

Autor děkuje firmě Trung Phin Coffee a. s.

historie i příběhy jsou jen smetiště biologie.

Co zbývá?

Odér rozkladu

strachu

potu a úniku

křídla

fantazie

činy?

Smích!

Ale nejseš to Ty, kdo se směje.

Zatím…

Na kopci, kterej neměl prakticky žádný stromy.

Zežloutlá, řídká letní tráva, na odchodu do podzimu už, ještě v teplým větříku se ohýbala.

A slunce svítilo.

Hliněnej spíš než nějakej jinej kopec.

Kdesi na Balkáně.

Zápasili na tom kopci dva muži na život a na smrt. Jak už to bejvá, smyslu to vlastně nemělo. Jen ten, že jeden druhýho se bál pekelně, a zabít proto musel.

Nešlo jinak.

Zabiješ.

Nebo.

Zemřeš.

Prášilo se kolem těch zmítajících se a těžce oddychujících těl.

Ač před pouhou hodinou, a možná snad i míň, byli přáteli. Ba co víc, přáteli největšími.

To proto, že oba ve válce byli.

Ve válce, která jejich náklonnost násobila. Ba co víc, přímo umocňovala, co to jen v takový situaci jde.

Nesmyslnej boj dvou mužů ve stejně nesmyslný válce balkánský.

Kde se každej z nich ocitl z důvodů jiných.

A ten jejich boj vzájemnej vlastně s tou válkou ani nic společnýho neměl.

Tedy tuplovanej nesmysl.

Za zádama malej kostelíček.

a

Ty opocený chlapi měli v obličejích výraz zvířat.

Nezabiju, zabiješ.

S vratama kostela za zády.

Nebyli nepřáteli z důvodů blbě ideologických, nebo snad podobně pitomejch, či podobně důležitejch.

Nebylo to ani rozdílností uniforem.

Nebylo v tom vlastně ani nic tak osobního.

Jeden měl nějakou khaki kazajku. Na rukávu nášivku jedný strany válečníků, jedněch, co stříleli do druhejch. Strany, která kosila chlapy strany druhý, měl nějakej znak, co tam zas někdo další našil.

a

Předtím ho někdo musel vymyslet.

Ten znak.

Aby lidi, lidská čeleď.

Věděla, kam patří.

Kam má střílet. Na koho.

Ne proč střílet, to se ze znaků vyčíst nikdy nedá.

Se tam tak lidi potkávali po kopcích, s nášivkama různýma, i čepice byly různý.

Taky uniformy, když už teda nějaký byly, samozřejmě. Armády lidský už to tak maj.

A ten druhej? Taky kudlu v ruce měl.

Navíc.

Do kněžský sutany oblečenej byl.

Oba byli zpajcovaný perníkem, až se jim kouřilo z nozder.

Tou starou dobrou válečnou drogou, který tam v těch kopcích oba holdovali.

To perník jim rozvířil ruce s nožema.

Ostrejma, jak Balkán vyžadoval.

Byli ovšem jinak přátelé.

To se nevylučuje.

Dokonce byli.

Ba dokonce.

Velcí.

Velcí přátelé byli, což podpořeno bylo mnoha dlouhými debatami, kdy souzněli v názorech.

Na život.

I svět tak vůbec.

Že to přátelství vlastně ani větší nemohlo bejt.

Jak si rozuměli.

Než perník ukázal.

Svou rozšklebenou tvář s růžkama jak od ďábla samýho.

I sílu svou, že z romantiků, což oba svým způsobem byli, v chvilce pouhý vraždící šílence klidně udělá.

Romantiků, který se tam octli každej z jinejch, ale zpočátku ryze osobních důvodů především.

Pak, jak už to bejvá, chtěli řešit svět. Když byli poodstoupeni válkou od svých osobních motivů.

Jeden tam byl, že holka ho opustila.

Druhej pro nějakej průser do sutany doma vlez a víceméně ho vyslala. Rodina.

By se na něj pozapomnělo, případně.

Se navíc možná i službou Bohu vykoupil.

Pak, po zběsilým tanci s nožema, byl jeden z těch chlapů rychlejší, protože šílenější.

V žilách mu kolovalo možná víc speedu než tomu druhýmu.

Možná se taky prostě víc bál.

Bodl zkrátka rychlejc.

A trefil dobře.

Ale to mu nestačilo.

Aby podtrhl šílenství tý chvíle.

Dozajista už tak dost šíleně šílený.

Když ještě včera, vlastně chvíli předtím, než nože začaly krájet vzduch, kamarádi byli.

Že podtrhávat cokoliv už snad ani nemusel, jak to bylo celý úplně blbý a beze smyslu.

Přesto ten přeživší.

Snad na důkaz nesmyslnýho vítězsví. Možná to tak v tu chvíli viděl.

Že nutný.

Potrhl tlustou čarou imaginární tu situaci zběsilou.

Tím…

zkrátka

Druhýho dotáhl ke dveřím kostelním a hřebama, který se tam válely.

Na ty kostelní vrata ho přitloukl.

I zohyzdil mu tvář k nepoznání.

Jako Ježíše.

Ho zavěsil.

A smál se přitom, jak jen šílenec se směje, když domnělýmu nebezpečí, protože to bůh s rohama mu do hlavy promluvil, vlastním vítězstvím unikne.

Domnělýmu sice nebezpečí, ale smrti určitě.

Unikl tak jen jeden z nich.

Protože jinak to zkrátka nešlo.

Nesmyslný to bylo naprosto.

Nesmyslný.

a

Nevratný i nezvratný.

Ten jeden přežil.

S rukama od krve odtamtud chvátal. Ještě s hlavou zakalenou perníkovou mlhou.

Přežil, ale když vystřízlivěl z tý šílený stíhy.

Radši by nejspíš sám nežil a na vratech visel místo kamaráda.

A tak si to v hlavě prostě udělal tak.

Aby žít mohl, aspoň do tý doby, než sám – případně někdo jinej – uváží, že je čas konce.

Nebo že konec sám.

Osvobozující pro něj

si pro něj

Přijde.

Možná líp pro něj bude, když konci jít naproti.

A srovnat tak účet vystavenej.

Nejvyšším hostinským.

A do tý doby.

Život jen papír. Bianco šek.

Tak o tom je tenhle příběh.

O muži, kterej přežil.

Pro ty, který přežívají, žijou.

Který ještě můžou, chtějí.

Číst.

Vždyť nad knihou.

Hlavy dříve skloněný. V kostelích třeba, který už dávno nestojí, a v rukou prázdno.

Možná hamburger.

A hlavy skloněný,

ale

bible došly, vážení.

Nešly na prodej.

Za pár let potom.

Co pot zmáčel rvoucí se chlapy, když jeden to měl za pár a za chvíli už za nic.

Ve městě uprostřed evropy.

Ten druhej, co snad žil dál. Možná ten, co přežil lítej boj na balkánským kopci, stál v kabátě. Sychravý počasí.

V Praze a přejížděl očima to panoráma s Hradem nad řekou.

Proč to město vybral?

Byl odsud?

Slyšel o tom městě?

Znal je?

Žil tu vůbec kdy?

Pravda je jen, že pro něj už tehdy.

Všechno bylo úplně jinak než.

Dřív.

Libuše nad Prahou

Zebe ji z nebe

A z.

Rukou kornout, kterým se vidět do budoucnosti prej dá.

Sleduje Libuše.

Pohybuje ústy.

Odezírat se dá i zdálky, protože nad městem vysoce ční.

Mumlá si. Není Arktida ani Antarktida.

Říká, čertví komu vlastně.

Protože.

Stejně neposlouchaj.

I když veliká je.

Libuše z pověstí.

Mumlá si jazykem starejch Slovanů.

Spíš rezignovaně a pro sebe.

Než že by k někomu konkrétnímu.

Protože lidi nemaj čas.

Poslouchat.

Natož pak.

Přemejšlet.

Vyvozovat.

ani

Předvídat.

Mumlá si Libuše.

Že.

Ti, co tu žijou,

nejspíš

Pomrznou.

Nebo se.

V ledový vodě řeky. Vltavy.

Brzo.

Utopí.

Pak se otočí v prastarým střevíci, na špičce nohy se odvrátí od řeky a vajgla z cigára cvrnkne někam za Vyšehrad.

Kuřačka Libuše, no co, už nová doba.

Ber na vědomí.

Časy se mění…

i když vlastně pořád stejně

dokola dokola.

Tak do tohohle města chlapík přišel.

S pocitem dluhu nejspíš.

Sám dobře nevěděl.

Možný že to tak bylo.

V době, kdy do města dorazil.

Že

Právě tehdy Libuše cítila tak trochu zodpovědnost, začala cvrnkat vajgly na všechny strany právě z toho důvodu, aby jí někdo věnoval pozornost.

Ale i kouřící a nasraná Libuše.

To je dneska už.

Kurevsky málo.

N e z á j e m.

Kouřila Libuše ameriky ale celkově?

Bylo to spíš na startky.

V tom městě u jejích nohou.

Který ona sama vykoukala kdysi z budoucnosti.

Věštkyně.

A tudíž to ona tak nějak vlastně vdechla tomu městu tady život.

Pak pár dní nato.

Nebo dost možná se to i prolínalo.

Libušino neurotický kouření s příjezdem našeho muže do města.

Po nějakým čase zkrátka.

Ten samej muž, co do města přijel.

Gravitován tam bůhví čím, a tím méně on sám.

Se ocitl.

Naproti nemocnici na Praze čtyři, kde se spravujou, umíraj i roděj nový lidi. Tam co je louka nezastavěná. Kam odjakživa jezdívali cirkusáci předvádět kousky. Stál jejich stan.

Podzimní mlhou orosenej podvečer, znova ten rok stejně jako i roky, podzimy předtím. Vybudovanej plátěnej příbytek pro klauny, zvířata, akrobaty. Bylo to první letošní představení na tom místě těchhle světskejch lidí.

Cirkusáků.

Chlápek v kabátě se skloněnou hlavou šel ke vchodu sám.

Úplně sám, což typický není.

Bez dítěte, bez dětí. Jinak rodiny s dětmi především. Děti se smály, rodiče se smáli. V rukách cukrový vaty.

Chlápek byl zachmuřenej, ruce vražený do kapes. Koupil si lístek a uvnitř se postavil za zadní sedadla. Cirkus to byl malej, jen pár řad.

Na pilinovou manéž dobře viděl. Zapálil si cigáro. Sledoval úvodní řeč principála a pak už vběhla do manéže prasata.

Cvičená prasata.

Tahák dne, roku, tohodle představení. Kdy se lidi jdou dívat taky na kousky jinejch lidí.

Přemety, salta, kotrmelce.

A taky zvířat jinejch než lidskejch.

Cvičená prasata.

A plakát, kterej oznamoval, co v cirkuse je k vidění, opravdu nelhal.

Byly fakt cvičený.

Dobře cvičený a vycvičený.

Prasata.

Běhala dokolečka, poslušně, kroužila přesně jak po značce nějakýho kružítka. Jako by ani jinak neuměla. Nemohla.

Dokola, dokola.

První mělo rudý trenýrky. Další zelenej svetřík. Třetí růžový tričko.

Poslední mělo i něco na způsob dámských botek. Atakdál.

Napřed kroužila prasata jedním směrem, pak druhým.

Chlápek v kabátě potahoval z cigára a začal se usmívat.

Pěkná show.

Přišel k němu pořadatel, páska na ruce to potvrzovala. Pořadatel k chlápkovi.

Pane, zde se nekouří.

Chlápek vyndal z náprsní kapsy saka, co měl pod kabátem, peníze.

Oddělil litr. A s tou bankovkou, směrem k pořadatelskýmu.

Vysunul ruku.

Ten se nechtěl dát, že… požárníci, předpisy… atakdál.

Šáhl tedy chlápek ještě jednou do kapsy saka.

Potáhl z cigára a na zaměstnance se podíval.

Oči měl ten muž zarputilý, jakoby do škvírky stažený, a peníze další v ruce natažený. Dvě pěkný bankovky to byly.

Světský maj cit pro situaci a cigareta chlapovi už stejně dohořívala.

Peníze zmizely v ušmudlaný pracovní bundě.

Chlápek už nerušen a zase sám. Stál. S plachtou v zádech. Ještě jednou potáhl.

Nasál pach zvířat, výkalů i pilin.

Vyplivl zbytek cigára, ruce už zase v kapsách, ze rtů na zem. Zašlápl špačka do země pěknou Hand Made botou.

Otočil se směrem k východu.

Prasata právě žrala, pestře oblečená, trenýrky, tričko, svetřík i ty botky na dvou kopýtkách jednoho z nich, z ruky cvičitele.

Vířila kolem něj v tanečku a o potravu se strkala.

Rudá, zelená, růžová. Na tělech prasečích.

Od nožiček lítaly piliny.

Úplný vír.

Byl to boj o žvanec, tak proč ne?

Tomu všichni rozumí.

Cvičená prasata dostávala odměnu.

To viděl chlápek, než ze stanu vyšel do podzimního pošmourna.

V tváři měl úsměv. Povolily svaly kolem úst. Chvilku.

Pro to, co právě viděl. Sem přišel.

Nebyl tu rozhodně náhodou.

To přesně vidět chtěl.

Pro tohle představení si vymezil čas podzimního odpoledne, podvečera.

Jeho postava mířila k parkovišti, mírně nakloněná dopředu. Jak lidi chodí, když ruce v kapsách, kabát na sobě a podzim je už všude kolem. Hlavu trochu mezi ramena.

Nachýlený chodec, už zase se staženou tváří.

A dětskej smích ten chlápek, co ze stanu k němu nutně musel ještě doléhat.

Neslyšel.

Soft – pornografickým okem. Od stropu viděno. Žádný zbytečný genitální detaily.

Na rudým sametu, turecká provenience, se zvedal jak píst mužský zadek. Pod ním žena, nohy do vějíře.

Ženská vášeň přijímala muže.

Stejně jako žena přijímala. Tak podobně i muž vášnivě dával.

Aspoň to tak vypadalo, že do toho jde i srdcem.

Faktem je, že opíral se do toho.

Věru fest.

Především ovšem.

Válcem svýho penisu.

Delším a lukovitě ohlým. Protože se mu zkrátka trochu stáčel do strany.

Rodinná dispozice.

Nejspíš.

A zajížděl tak muž do vděčnýho, šťávou obdařenýho.

Přímo šťávyplnýho.

Klína.

Muž v ženě.

Vzdychající žena.

Už několikráte jím i sebou samou.

Vyvrcholená, až se hvězdy, kdyby je to zajímalo.

Drolily před jejím očima do zlatýho prachu.

Štěstí?

Přicházelo jí to v sinusoidách jak ve starým oscilometru.

Znova a znova.

On sledoval všechno jakoby zvenčí.

Co viděl ovšem dobře, přestože duchem byl na míle vzdálen jako ostatně vždy, byly jeho hodinky.

Dá tomu ještě tak 15 minut.

Byl ve skutečnosti ten večer chladně odtažitý. Uvnitř sebe sama se oddělil.

Nic nemohla poznat.

Měl ten dar.

Byl ještě pořád v ní, a přesto na míle už daleko.

Dřív to s ní bylo totiž snad i jiný.

Než právě dnes.

Odevzdával se jí snad. Již dřív a ne jednou. Úplně a zcela. Skoro.

Skoro, protože úplně. On nikdy.

Jazyky propletený do velikonoční pomlázky.

Rutina.

Jejich steny tvořívaly mistrovský opus.

Tenhle večer u něj. Už ovšem všechno jinak.

Dá se říct, že odevzdával se už ani ne skoro.

Píst sice pracoval, zavzdychal si. Měl zkrátka ten dar.

V pohybech zadkem, pánví, se zkrátka od dřív. Vůbec nelišil.

Tenhle večer.

Spíš nad ránem, končící noc.

Ale!

Bylo už všechno mezi nima jinak.

Po mnoha bezpochyby krásných. Jo, určitě pěkných. Nocích plných.

Ržání klisny a hřebce.

Nocích plných souloží, které se snad občas, spíš míň než víc, daly skutečně nazvat i.

Milováním.

Měl v tom rozlišování soulože a milování vždycky zmatek. To už k němu zkrátka patřilo.

V těch nocích před tou dnešní.

Se možná snad někdy dřív, nejspíš dávno, doopravdy miloval.

Dneska večer ovšem…

Jinak.

Už při prvním polibku toho ještě předvečera, přednoci.

Ucítil z ní zvláštní pach.

Ou, ou. Neodbytnej totiž.

Ano, oui, pach.

Zaregistroval změnu jejího dechu, nebo odkud to bylo.

Zvláštní, měkký, nehezký, povadlých květin závan.

Zahnívajících, skutečně sice sladce, ale zahnívajících.

Květin sice možná by to mohlo bejt, ale jak z poloprázdných nádobek na nepříliš navštěvovaných hrobech.

Pach.

Registroval intenzivně.

Byl přes nos citlivej.

Tohle byl odér, kterej nedokázal přesně rozkódovat.

Alkohol to nebyl, špatný trávení taky ne. Zuby? Nečistota zespodu? Tak ta nejspíš taky ne.

Sladkej odér rozkladu.

To pro něj prostě byl.

Hlásil jeho mozku nos, rozesílal do všech jeho stran.

Píst jeho fungoval.

Sice.

Ale on se s ní za To.

Za Ten.

Zvláštní čichovej kdovíco.

Vjem?

Dojem?

Skutečnost?

Už v duchu se dávno rozloučil.

Neměl rád nepříjemný chvíle.

Pro něj když. Nepříjemný. A v posteli zvlášť. Tak neměl zkrátka rád.

Dokončí tu soulož.

Od nosu se musí oprostit. Ale od ní napříště už taky. Tenhle zážitek nesnese repete.

Neměl ji za to rád, všechno pokazila.

Nechtěl od ní ani vysvětlení toho úkazu.

Souložil, byl v ní, že víc to nešlo.

A přesto už.

Navždycky pryč.

Daleko.

Nepoznala změnu. Rytmus držel i polibky byly, pravda, s odporem.

Dával je dál.

I jazyk propletl. Jen… Trochu míň.

Skoro všechno jako jindy. Ale.

On už tohle a s ní rozhodně.

Naposled.

A nikdy víc.

Míhalo se mu hlavou sice, že z jeho strany možná jen iluze.

To je.

Ale znova a znova. Hlavy totiž do sebe vklíněný ústy. Koneckonců jako vždycky to tak spolu měli.

Cítil.

Ten pach kdoví z čeho.

Pach konce?

Provázel i jeho vyvrcholení. Oddechl si, že to má za sebou.

Ten pach.

Přes technicky oboustranně slušně zvládnutou soulož. Ho od ní.

Definitivně.

Oddělil.

I jindy. Normálně. Vždycky když skončil, a teď to bylo o ten čichovej vjem přece jen jiný.

Rychlejší.

Seděl hned, skoro okamžitě. Po Tom.

Na kraji postele už.

Daleko a s cigaretou v ruce.

Koukal ponejvíce z oken, když tam teda nějaký byly, a měl to za sebou.

Když přišla ta chvíle.

Různý oči různých žen mu hledívaly do zad.

Bývával v těch chvílích už jinde.

Duchem rozhodně ne, jen na krajích postelí.

Ale ani tím se nijak nelišil od většiny.

Někdo otvírá pivo, některý se zas jdou hned mejt.

Nic proti ničemu.

Teď on.

Byl ovšem u sebe doma.

Vytáhl z ní propletený. Co nejrychleji, ale aby to zase příliš netlouklo do očí. Paže. Odvalil se. Šáhl po knížce.

Saul Below v ní řešil svou identitu.

Židovská klasika.

Ano.

Nechá Ji u sebe dospat.

Otočil stránku.

Saul stále nevěděl, co to je být židem, a sděloval to světu.

Nebo to věděl a měl překvapivou potřebu to sdělovat světu.

A Ji zatím on.

Tu parádu divně voňavou.

Nechá dospat.

Ale ráno, hned ráno!

Sám, když doma byl, nikam odejít nemohl.

Nebylo kam.

Ji odveze pryč.

A vyhodit nemohl. Vlastně mohl, určitě mohl, ale nechtěl. Na to ji vykopnout ven do podzimní už vlezlý zimy. Na to totiž hlavně neměl. Nechtěl totiž, sám před sebou. To především, i když ne úplně zcela.

Vypadat jak hulvát.

Stejně ovšem tak vypadal a stejně tak i byl.

Na to byl zkrátka srab.

Vyhodit.

Řešit to nekompromisně a řezem. Zkrátka natvrdo.

Vždyť. Omlouval svůj falešnej útlocit.

Jinak nebyla špatná.

Pokrytectví.

Omlouval se sám před sebou.

Nebyl úplně ten typ, co by něco nějak zvlášť a rád definitivně odřízl.

Nechával si takhle, věděl sice dobře, že nejspíš zbytečně, pro sebe a pro ni. Nějakej ten time. Zadní vrátka.

Odřízl by definitivně pěknou ženskou.

Tím, že by ji vyhodil. A v tomhle případě nejen hezkou, ale nepochybně krásnou.

Ženskou.

Od sebe.

Možnost, že ještě někdy… její klín by obdařil.

By tak zahodil.

Jeden totiž nikdy neví úplně.

Co pro něj lepší je.

Stejně tak ovšem nevěděl Saul.

Otočil list.

Ona vrněla.

Ale jemu teď. V tuhle chvíli. V hlavě už jasně svítilo.

Že s ní.

Nikdy.

Nikdy už.

A?

Že si ten pach možný sám vymyslel?

Aby.

Aby co?

To měl jiný?

Aby To sám sobě vysvětlil?

Že chce vlastně bejt zas sám.

Stejně jako Below netušil, proč po světě brouzdá zrovna takhle.

Proč světem tančí ten svůj taneček.

Právě v tomhle taktu.

A pro koho to vlastně Saula vydali?

To jeho věčný pochybování.

Nikdy Saul vědět nebude. Proč.

Ani se tomu nepřiblíží.

Koneckonců to nikdo.

327 ale poctivejch stran TOMU Saul dal.

Že neví.

Možná právě kvůli tomuhle. Listování po styku. Kniha Saula vydaná byla.

A On, nikoliv Saul, ten hledal identitu, zatímco on byl právě vystříkanej.

Něčeho se potřeboval chytit.

Podobnýho. Neurčitýho. Nikam nesměřujícího.

Protože aspoň v tom nejsem sám přece.

Knížka v ruce, něco držíš. Listuješ.

Takže, Saule, díky.

A zpocenou rukou zaklapl knihu.

Některý chlapi se po Tom vlastně dost litujou.

Vystříkaný tápou.

Pro sebe tomu pak říkaj zářez.

Odhalenej, a to nejenže nahej byl. I neskutečně zranitelnej.

Byl ten chlápek, co si dával do pusy cigáro.

A byl vděčněj, že zapalovač.

Nezklamal.

Oddychovala.

Václavský náměstí bylo prázdný, už i šlapky a dealeři šli spát.

Opilý turista jeden, možný dva, už bez síly křičet. Šoupání jednoho, dvou párů nohou. Zpátky na hotel, do postelí. Po supervečeru, kde ve městě cizinci můžou blejt na ulici. Se promíjí. Ne víc než dva páry nohou házely zvuk od bot na stěny domů. Hodina ticha, kdy ráno už visí, jen jen spadnout a rozsvítit slunce. Kropičák ještě nevyjel z depa.

Čas.

Kdy.

Na tenounkým provázku, nitce, kdy všechno se brzy protočí do dalšího dne. To všechno viselo. Jen přetrhnout.

A on?

Cítil to stále.

Ten smuteční kytkovej povadající a zavánějící věnec. Jako by ho měla kolem krku. Z klína to rozhodně nebylo. To by ji vymetl nekompromisně.

Opravdu? Někdy přece i to snesl.

Pach.

Mu vnikal do nozder.

Odklonil se od zaklaplý knihy, viděl její zasklený, nejspíš spokojený, zakalený, do škvírky už stažený a dál se zavírající.

Oči.

Udělal se jí na břicho. Ne, nebylo to Milování, jestli on to někdy PrasataPsum_PrasataPsum.qxd 7.9.2015 0:14 Stránka 21

nějaký vlastně zažil. Možná se mu někdy blížil. U týhle krásný ženský myslel, měl pocit, že to Milování skoro už i je.

Dřív.

Když s ní spával dřív.

Si to už i skoro myslel a věřil tomu.

Snad.

Teď?

Udělal se jí na břicho a dal tak pečeť.

Konci.

Dost úvahám.

Úředničina nočních hodin.

Někdy lepší, jindy takhle.

Odvalenej do klidu svý strany postele, kde už To Všechno po chvíli necítil tak intenzivně. Se zavřenou knížkou v ruce.

Bezpečí jinejch příběhů, jinejch lidí.

Odvalenej.

Někam.

Na druhou stranu světa.

Daleko.

Odplul chlapík.

a

Hmátl po další cigaretě.

Zapálil, znovu lačně natáhl.

S druhou cigaretou pak.

Už to bylo všechno nějak lepší.

Mnohem lepší.

Půl metru od něj. Krásná ženská. Se spermatem, který si vždycky vytáhla z míst, kde zrovna skončilo. Až na prsa.

Pěkný čnějící, i když na zádech ležela.

Mechanicky ji po nich pohladil.

Překulila se. Vrníc už skoro v limbu.

Na břicho.

Zadek taky perfektní.

I obě její půlky pohladil. Nějak se to k tý chvíli přes to všechno.

Hodilo.

Ale další potáhnutí z cigára bylo pro něj v tu chvíli rozhodně víc.

A ty, děvče.

Finito.

Druhej den. Ten následující po noci, která skončila úlevným rozhodnutím – finito.

Byl pro Luku. Luka totiž jméno jeho bylo, na který slyšel. Luko mu říkali známý. Přátel totiž pomálu. Dost možná vlastně žádný.

O rodině jeho nikdo nic nevěděl.

Tak ten druhej den. Byl pro něj naprosto standardní.

Prostě začátek dne – takovejchužbylo.

Doba.

Před schůzkama, pohovorama. Podepisováním čehosi komusi.

a

To všechno, aby držel svou životní úroveň. Jedině svou. Protože totiž. Nezatíženej závazkama vůči nikomu.

Rodina čistý zero.

Tak tedy jedině a pouze aby držel svou úroveň.

egoista? No a proč ne?

Uzavíral pro sebe.

Ne s vědomím, že takhle navždycky. Jednou možná s někým někde.

S nějakou fajn ženskou. Děti?

Snad.

Ale teď ještě pořád a nejspíš ještě nějakej čas.

Na Sebe a pro Sebe.

Znal se dobře.

Možná tak líp pro jiný.

Že sám za sebe.

Možná nejlíp pro něj. Srovnání neměl. Ovšem pozoroval život kolem sebe. Viděl výsledky toho lidskýho pinožení po nesamotě.

Říkali tomu přečasto, že láska.

Kolem sebe ho viděl dost.

Lidskýho kmitání s podivnejma cílema.

Biologicky? Dost možná, zkrátka podmíněný vyústění čehosi do něčeho. Spojený s tím, že stříkali lidi do někoho svoje šťávy, když druhý do sebe zase stříkat nechali.

Vyústění do. Nejspíš.

Dalekýho budoucna.

Že ve dvou se to táhne líp?

do

Každodenní totiž přítomnosti jediný ženský? Dětí?

Ne, díky, zatím ne!

On to přece zvládne sám.

Těch 28 let, co za sebou zanechal, nebylo plný milostnejch zklamání, to vůbec ne, ale ani opravdových vzplanutí.

Chladnej?

Ale vůbec ne.

Jinej?

Jo, tak to nejspíš jo.

Necitelnej?

Ne, vždyť.

Firma Radúza, a. s. Jeho firma.

Protože první holka v 16 letech Mahulena. Radúz a Mahulena.

Jméno firmy. Vzpomněl na ni, když ji zakládal. Vlastně Madeleine nebo jak, sakra, sám v tom zmatek měl, ač jiný kluci právě v tomhle rozhodně nemívaj. Sakra, vlastně nevěděl. Co už. To jedno sice je i není, ale oboje na M začíná.

To Poprvé se zkrátka nezapomíná.

Tenkrát láska?

Ale určitě. Nebyl na tom vždycky jako teď.

Takže původně.

Určitě ne necita.

Romantik? Tak v rámci normy. Spíš už ne. Možná dřív.

Ne, on byl doopravdy romantik!

Pořád.

Skutečnej a nefalšovanej, se vším, co k tomu patří.

Naivita, snění?

Bolavý nepochopení, atakdál atakdál…

Koneckonců vždyť proto taky v balkánský válce skončil.

Vždyť.

Byl to on, jeden z těch dvou.

Co tenkrát na kopci.

Minimálně byl chlap s pamětí.

Pravda, trochu pocuchanou.

Ale ne na všechno. Něco bylo jasný, něco v mlze.

v

Podivný.

Nečitelný.

Mlze.

Ale co zcela jistě teď.

Platilo nejvíc, že.

Určitě spíš sólovej hráč.

Zatím.

Než se prokouše ve finální bitvu pro svou velkou věc, za zástěnu paměti.

Jevil se tak všem, že radši sám.

Zatím tedy sólista.

Tak se o něm zatím víc v tuhle chvíli ani nic jinýho napsat prostě nedá.

A že na svý léta přestárlý měl uvažování?

Že vesele neužíval života?

Že nepukal smíchy?

I když to tak vypadalo a uvnitř přitom Ne.

Že neskákal radostí nad novou károu nebo jenom trochu?

Že přemejšlel proč?

Že si pro sebe, když formuloval myšlenky, mrmlal francouzsky, a byl tu za Čecha?

Inu, tak to zkrátka měl popletený trochu. Tak proč tvrdit něco jinýho.

Jeho půdní byteček? Mezonet. Sen mnohých osamělých lovců.

Sen lovců, co ovšem nejsou osamělý a lovcem by nejspíš jenom chtěli bejt.

Polohou výtečný bydlení.

Kraj Václaváku a jedný kolmý ulice na něj.

Vysoko nad ulicí.

Spartánsky vybavenej kvartýr.

Vlastně dost prostý bylo to bydlení.

Postel.

Muzika.

Stůl.

Obrazy.

Pár kousků, který tvořily jeho ucelenou sbírku.

Inspirovala ho k ní výstava, co v městě věží viděl, potom co přijel.

Konec avantgardy.

Se jmenovala.

Nebo?

Nebo Štěstí avantgardy?

Zkrátka tak nějak.

Pojilo ty malíře, i jedna žena mezi nima byla, co je ve sbírce měl, to, že na začátku vzepětí svýho umu.

Jim fašoun za války, tý poslední zatím, ustřih nitku života.

Pár desítek let zpátky se tu honili židi, ale i jiný. Chytali se do hákovejch sítí. Dnešní.

Prej.

Vyspělej svět, kterej dneska posílá rakety do vesmíru. Se k tomu opravdu pořádně a opravdu důsledně.

Ale opravdu d ů s l e d n ě.

Nepostavil.

Protože nepoučil.

Stejně jako ke kladivounům srpáčům.

Nepostavil.

Takže nepoučil.

S tím, že důsledně postavit se k něčemu je především položit základ k tomu se poučit!

Stejně jako k většině věcí.

Předvídat.

Důsledně, tedy s patřičným dopadem nikdy.

Nevyjádřil se svět nikdy k ničemu.

Nejspíš to bude v lidech samejch.

Podstata?

Genocidy stovek a stovek milionů.

Ale to není jen teď a tady.

Že stačí sorry, jedem dál.

Stejně jako k tisícům jinejch podobnejch šíleností. Ne, nepostavil se svět čelem.

Člověk se zkrátka nepoučil.

A proč vlastně?

že

Nebyl čas?

Nepoučitelnost?

Že někdo slyšet nechce, že Prasetem je, byl i zůstane?

Člověk – Opice s raketovým motorem pod prdelí?

Biologie?

V tom lepším případě pak, jestli je vůbec prostor a správnej čas na další, jiný otázky.

Kam chce letět?

Člověk vlastně.

Člověk s tím motorem, takovej, co ho do vesmíru vystřelit, totiž umí ho už dávno sestrojit, v řiti ho má posazenej. Zasazenej vědecky a je hrdej člověk, že do vesmíru letět umí.

Upřímně řečeno, na jeho velmi malej kousek.

Človíček zatím doplivne.

Když už teda řiť svou opice, co mluví, od země si odlepí.

Do prdele, kam vlastně lidskej opičák letět chce, když si nesrovná v lebce bazál?

Sama Země někam letí a lidi to vlastně vůbec nezajímá.

Dost rychle.

Stejně jako nikoho opravdu pořádně, ale kurva pořádně nezajímá, co si to lidi vlastně dělaj pořád navzájem.

a

Kam že letí? Ta planeta, co na ní lidský zvířátka bydlí.

A kam že vlastně, tedy taky zákonitě, jednou.

Dopadne.

To lidi nezajímá.

Zato si důsledně, stále a tisíce let to trvá!

Lidi navzájem neskutečně kurví životy, navzájem i sobě samejm, především ovšem však sobě navzájem.

Luka, jak si nechal říkat ten chlap, si takový a podobný myšlenky honil hlavou.

Když koukal na svý plátna.

Kolekci v rámech, co po stěnách měl.

Proto Luka měl tyhle obrazy rád, že pěkný byly, smrtelnost připomínaly, zmrzačený možnosti, ale hlavně proto na stěnách.

Aby nezapomněl, že věci se prostě především musí řešit.

Musí se konat.

Předcházet.

Na akci pak jedině.

Že platí.

Reakce.

A ty obrazy byly navíc skutečně dobrý.

Když si Luka s Marionem, to byli ti dva, co tak neslavně omámený a totálně zblblý perníkem snažili se jeden druhýmu ukrojit hlavu ještě předtím.

Dávno to už pro toho, kterej přežil, bylo.

V mlze schovaný před ním samým.

Když mlha.

tak

Pak přicházívaj bajky, vzpomínky svázaný nití lži.

Spolu po večerech si ti dva, zatímco ve válce byli, popíjeli místní balkánský kořalky. Především.

Spolu si ti dva.

Povídali.

Vzpomněl si tenkrát Luka v rámci těch debat balkánských na román, kterej kdysi, sotva se naučil číst, našel u otce ložnici.

Psal to nějakej Polák.

Snad Lem nebo Lew.

Nevěděl už přesně Luka.

Byl to scifi román.

Ale bylo to poctivý čtení.

Protože Fantazie.

Psal tam v tý knize Polák o tom, že do rakety.

Nastoupili spolu Američan, Francouz, Rus, keňskej pilot, taky možná Arab ani Číňan nechyběl, aby společně do vesmíru vyletěli.

Bylo to dávno, co to Polák napsal.

takže

Pěkný hovno, Leme nebo Lewe.

Aby spolu lidi někam letěli?

Fakt pořádně a daleko?

Tak tos lidi špatně odhad, panáčku.

Jdou si i po sto letech, cos to napsal.

Pěkně tvrdě pořád po krku. Některý důrazně, některý míň, ale jdou pořád si po krkavicích.

Hlavně tak to je!

A ostatní, co na krkavici druhýho nemaj.

Dobře je to, nebo špatně, že nemaj?

Tak ty na to jen koukaj a tahaj si igelitky s masem na víkend domů.

Byla akce, sleva, taška plná. Igelit.

Na světě bydlí především, polský scifisto.

Přiblblý, prasečí hovnožrouti s ostrou kudlou.

a

stejně

Přiblblý mlčící normálové s igelitkama a vyhlídkou na novou káru.

Číhající přitom na slevu v nejbližším marketu.

Mámo, koukej, kupon!

Obojí kurevsky málo.

Zabijácký, rádobyválečnický, protože z unfair podstaty stvořený Prase i Igelitka-člověk.

Pro tuhle planetu.

Málo!

Kurva, Leme.

Nebo jak se jmenuješ.

Málo!

Musí se s tím nějak hejbnout.

Nějak to roztemperovat.

I když většina vlastně sedí na svých vejcích.

Tak nějak spokojeně.

Berou úděl za svej.

Takže všechno O. K.?

Jedni škodí. Druhejm to asi nevadí.

Brání si svý prdele jen.

Svým způsobem všichni.

Válel takový myšlenky v hlavě Luka, když na ty obrazy zbytečně mrtvých koukal.

Zkrátka to svý si bráněj jedni i druhý.

Žádnej přesah!

Chyba je oboustranná. Všechny matky proklejt, že nešly na podvaz těch svejch trubek, když neumí.

ALe!

Co že vlastně neumí?

A čí že je to vlastně všechno chyba?

Shodli se Luka s Marionem tenkrát v balkánskejch kopcích.

Že něco je hodně šejdrem, že právě tohle, kromě osobních problémů, který pravda u obou byly primární, je na Balkán vlastně dostalo.

Pochopit podstatu.

Něco dělat se sebou i s Tím.

No a?

Tak ji tedy pochopili.

Tu podstatu.

Že jeden druhýho…

možná i jiný další v tom byli zainteresovaný… čas a mlha to všechno v paměti zalily tmelem.

A

přibitej muž na vratech kostela.

Čertví, kdo ho tam nakonec tenkrát na ty vrata vlastně šoup.

Z toho jejich povídání a nesmírnýho souznění duší, pravda, taky ten amfetamin do toho dost zásadně promluvil…

Z toho všeho vlastně zbyl.

jen

Chlápek na hadry… za ruce… pověšenej, zohyzděnej v ksichtě.

Na vratech božího stánku.

A zbyl i druhej,

zatím dejchal.

Myslel, nejspíš moc přemýšlel, možný za oba, ale zůstal v tom tak vlastně sám.

Někdy si říkal.

Bohužel, že žiju.

Měl jsem taky jít!

Takovej ve finále hódně moc nepovedenej pokus, něco pochopit, od něčeho utýct, něco vyřešit. Si to i protiřečí.

fakticky

Hodně nepovedej pokus,

Skončil hřebíkama v pažích člověka jednoho.

Smrtí.

A druhej, kterej paměť radši poztrácel, z toho zbyl.

Ale potenciál to v sobě, ta situace, včetně hlasitý fanfáry, to když kostelní dveře s navlečeným chlapem pantama do větru zaskučely, nakonec přesto všechno určitě smysl mělo… má…

Tik, ťak.

Vzpomínky pracujou, dávaj si na Čas.

Tik.

Časostroj odměřuje.

Ťak.

Smysl!

Však.

Jednou v hodinách zaharaší.

Kukačka vyletí.

Právě proto, že se to stalo. Jak stalo se.

Kukačka vyletí.

a

Klofne!

A kdo že by to do kukačky řek. Vždyť jen takovej neškodnej ptáček v hodinách na skládací pružině uchycenej.

Neškodnej.

KLOF!

Ten, co přežil, cejtil totiž, že dluží!

Že jednou…

zatímco

normálové, co zatím tiše šlapou, budou i v tu chvíli šlapat přesně jak hodinky, šlapat dál…

V morčecím šlapátku dál, kilometry, majle, jako morčata šlapat, a přesto na místě.

Prasata, co igelitkynormály do šlapátek dávají, smějou se jim samozřejmě. Si budou žrát svoje pomeje a počítat z nich úroky.

Tik, ťak.

a

igelitka na věšáku čeká,

v létě k moři, mámo!

Hoďka letadlem od kostelních vrat.

Ani možná ne.

Od slev v obchoďácích.

Hodně pitomý,

ale pravdivý.

Zbývá doufat… že jednou z časostroje paměti jednoho nešťastnýho člověka, když dobře promazaný vůlí.

To zkrátka.

Všechno vyletí.

a

KLOF!

Ti malíři avantgardní, kteří u něj, u Luky doma v podkroví, viseli po zdech.

Jejich mladistvá tvorba, jenserozletět.

Příznaky geniality zřejmý, talentu na hrsti.

Šli do kelu.

Tak cirka padesát šedesát sedmdesát let zpátky.

Na dekádě stejně nezáleží,

když slunce zatím svítí a lidi zajímá faktor krému opalovacího.

Opálit a nespálit!

Stvořitel nás nechává se hemžit.

Skončili umělci dávný i nedávný, jak se to vezme, doby.

Některý kulkou, jiný plynem.

Ty, co Luka na stěnách měl.

Skončili, než rozvinuli křídla naplno.

Fašoun to tenkrát zařídil.

Rudej kladivoun by je nejspíš stejně dodělal.

Ale problém je nepochybně hlubší.

Mění se uniformy, ze kterých prasečí hlavy čumí.

Jednou fašoun, podruhý třeba Amík v My Lai, rudá havěť nebo generální ředitel banky, co si honí péro nad obrázkem Che Guevary…

Je to vždycky Prase, který škodí!

Ne hákovej kříž.

Bavilo ho na těch obrazech vlastně věcí víc.

Tyhle umělci rozhodně nikdy nemohli bejt nařčený z toho, že neudrží kvalitu díla.

Nebyl na to totiž čas.

Skončili plus minus v jeho věku.

Byly to jejich raný obrazy, vesměs. Tak do nich narvali všechno, co v nich bylo.

Žádná ředina.

Žadný pajcovaný pití.

Některý namalovali pár obrazů, některý stvořili jen jeden, kterej napovídal, že by jednou mohli…

Zazářit.

Natrvalo a zatím…

Prd.

Takhle zahořeli umem, vybičovali se, jako by věděli, možná.

Možná dost dobře věděli.

Že další šanci nedostanou.

Tušili konec?

Každopádně obraz od obrazu, když tak na ně Luka koukal, silnej byl.

Pravá výpověď.

Luka tu sílu v nich, v těch plátnech, cejtil.

Obrovskou a s otazníkem!

Taky tam měl ovšem Luka v tom svým mezoné poličku.

Na který měl funkční granát.

Ten si přivezl odtamtud.

Z Balkánu.

Zajištěnej.

Ale připravenej k odtržení pojistky.

Granát i obrazy měly něco společnýho.

Malíři nejspíš nevěděli, stejně jako neví nikdo nikdy, že je nějaká svině zhasne.

Případně pod tlakem.

Samozřejmě nechtěně.

Krátce před koncem ještě.

Že se na plátnech sami.

Rozsvítí. Potenciál svůj nejspíš nestačili úplně využít.

A stejně tak.

Ani.

U granátu zrovna tak nikdo nevěděl, ani Luka, kdy že ho někdo.

Odjistí.

Nebo zkrátka granát se odjištěným stane.

Granát byl, jak tam na poličce stál, sám o sobě taky takový umělecký dílo s velkou výpovědní hodnotou.

Zatím spal, ale mohl nespat. Ta dynamika změny možná, v kuse železa spící, to je přece velkej kumšt.

To je totiž ten potenciál.

A vejde se do dlaně.

Spící.

V obrazech stejně jako v granátu…

Malíři už více nezazáří, tyhle ne.

Zbyl potenciál.

Cejtil ho ve vzduchu svýho bejváku.

Z těch pláten. A nebyl to klasickej pach olejů malířskejch.

Potenciál voněl.

Lákavou dálkou.

Byl čistej.

Někam se ta energie podít musela, i když možná vyfičela osvětimským, případně jiným komínem.

Ne, někde bude.

Na to zas Luka věřil.

Že doma jí má kus!

Granát zatím taky nevybuchl.

A plnej energie jistě byl.

Byli by z těch mrtvých malířů určitě dobrý kosmonauti.

Takový ty, co znal z tátovy knížky.

Luka snílek tomu věřil.

Směješ se?

Ale pochop!

Něco mu přece kurva muselo zbejt!

Nějaká víra.

Třeba, že granát má.

Svou.

Nádhernou warholovskou vteřinu.

Která možná navíc na rozdíl od Warhola smysl má.

Před sebou.

Pro Luku byl připomínkou ten granát, že věci se přece jen. Můžou dít i za přispění lidský ruky.

I když ten Warhol, teplej Andy. To možná taky někam pošoup, k tomu se Luka kompetentní necejtil.

Tohle posuzovat.

Cejtil však, že právě ten slogan s vteřinou byl Warholův přínos největší.

Prásk!

Ale tak to Andy asi nemyslel.

On myslel nejspíš vteřinu v telce.

Takovou tu slávu přece.

Takže Andy.

Vlastně fejk.

Ovšem lidi ho žrali, žerou, protože ostatní ho přece taky žrali.

Typický chování igelitek, těch lepších igelitek, co si, že lepší sou, myslí. Ví.

Znaj totiž Andyho.

A hodně o všem kecaj.

Ale aspoň nedrží nože druhejm na krkavici.

Luka taky kromě toho všeho, co už o něm víme.

Dá se ještě k němu říci, že očima jiných viděno, který ho blíž nezkoumaly, choval se vlastně jako klasická svině.

On ani nahlížet do svý duše nikomu nenechával.

Držel ten svůj potenciál.

To svoje jediný. Dobře schovaný.

takže

Žral, chlastal, šoustal, prachy dřel.

Prachů fakt dost.

Ale navíc.

K tomu, co neobvyklý nebylo.

Že dobře je žrát, chlastat, chrochtat, krást, zabíjet.

Měl, jak vidno dneska s odstupem, i podivný myšlení.

Navíc k tomu všemu žraní a šoustání.

Podivnýmu myšlení, co podivný bylo, protože standardy tvoří větší Prasečí hlavy?

Většina?

Tedy Prasata a Igelitkáři?

Je v tom zjednodušení, jasně že je.

Ale symbióza.

Je to kurva přece symbióza Prasat i Igelitek, co jim, Igelitkám, pomeje Prase z taštičky supermarketový donekonečna vyžírá.

Mlask a Chrocht.

Igelitka se Praseti sama otevírá. Jak klín kurvy přestárlý.

Protože dokořán a uši tašek povlávaj kolem uší… prasečích.

Jak pysky starý ženy.

Sou tedy vlastně všichni spokojený?

Je to, jak bejt má?

Má do toho vůbec někdo zvenčí právo vstupovat?

A kde teda je, kurva, vlastně ten problém?

Ničím vlastně ani tak to Lukovo myšlení nebylo.

Původní.

Věděl, on jen věděl, že takhle prostě Ne a ještě jednou Ne. Že takhle.

Bez něj.

Tak to přece… Zkrátka. Sorry, kámo, ale…

Nic novýho pod sluncem.

Takovejch už tu běhalo.

Ovšem Luka, přátelé.

Hluboko uvnitř hodně dobře to měl schovaný.

I před sebou samým

totiž.

Potenciál.

Symbióza.

Mimikry.

Závazek potenciálu.

Pěst za tělem schovaná.

Lukova pěst!

Sral na to, že takových, co nespokojený s během věcí, pobíhalo před ním…

Pracovalo to v něm ovšem. Fachčilo, až pára z uší jeho šla a hlava kolem k tomu.

Až z uší se chvílema kouřilo.

Cejtit to blízko u něj snad i šlo.

Protože to zatím zkrátka měl.

Nedořešený.

Nemohlo to ven.

Protože nevěděl zkrátka, jak.

Jak chytit hada za uši.

To Luka zas o sobě dobře věděl.

Že to uvnitř maká. A že s tím zatím neumí. Všechno má svůj čas.

Jako ti malíři, co umřeli, kosmonauti, co neletěli.

Že vyměřenej měli čas a že i granát má.

Svůj bod, o kterej se tyč dá opřít, koulí Země zahoupat.

Aspoň trochu na kolenou pohoupat.

Aspoň maličko.

Připohoupat.

Bejby, zatím pěkně spi, kolíbavku poslouchej, Žeru.

Seru, Kradu.

A Mimikra je moje máma. Zatím čekám.

hou, hej hou, lá, lá-dilá, hou, hou.

Už jednou Luka totiž šlápl setsakra do hovna.

Takže je třeba dozrát.

Když nazrálej už sice. Dost možná k šílenství.

Byl.

Měl ale přece jen.

Luka.

Svůj.

Ten svůj.

Neobvyklej smysl pro řád.

Napřed jedno a pak druhý.

Uzrát a pak.

Klof!

Věřil v umění životem, že činem se dá akvarel či olej pěknej vykreslit. Ve svou představu o umění i řádu.

Promíchat, povařit, zabalit.

Semtexová bábovka.

Věřil, ač vidět to na něm nebylo.

Ani trochu.

Ba co víc. Ani zbla.

Což byla jeho součást, ta jeho nečitelnost, že totiž.

Věřil Luka, svejma pěstma stvoří obrazsochu. Těžko říct, co vlastně.

Možná že Smyslu.

Plnej.

Vlastní život.

Výtvor.

Život všech!

Kterej jednou někde. Někdo někde.

Až on sám už tu nebude.

Jinej člověk. Lidi.

Bude, budou žít.

Virtuálně?

Ne virtuálně, ale skutečně… skutečně to půjde… zadejchával se úplně Luka, jen když na to myslel.

Určitě to půjde.

V galerii budoucnosti.

Jeho život viset bude.

Možná snad, až uvidí. Ty druhý.

I

Náležitě docení?

Chce to vůbec, docenit?

upřímně

Jistej si tím vším ovšem nebyl.

Ale snil, že až.

Časů příštích realita změněná jednou dosáhne.

Zavěsí se jeho život.

Někam

Do

Pamětí jiných.

A pocejtí, dá pocítit ostatním.

Smyslu.

Ti, co zbydou.

Až on už ne.

Spíš ti, co se Potom nebo Znova narodí.

Postaví TO, co po něm… a když se to k soše bude spíš mít…

Pak do portálu s tím. Piedestal pro mýho ducha!

do

Budovy z jakobílýhomramoru.

Jasnýho.

Že lidi budou chodit kolem.

Jiný lidi. Takový, co se na sebe už budou smát.

A tam.

Někde.

Bude ve vzduchu viset, poletovat ten jeho život, co smysl teprve dostane. A tím se zvěční. Smyslem se stane. Podloží Řád.

Činem.

Ne vteřinou.

Ne potenciálem.

ale

Akcí.

Klof!

Zkrátka romantickej samožer to byl taky.

To zas jo! To jo, to oni jsou už takhle stavěný.

Tyhle Lukové.

Jasně, myslí přitom i na sebe.

A co jako že myslí, co na tom?

Aspoň že takhle vůbec myslí!

Přihřejou si taky svý.

To zkrátka jinak nejde.

To by jinak byli přece.

Bůh.

Ale upřímně.

I takový… snílci.

…dovedou klikou mlýnku pěkně zhurta zatočit.

Kafe pantátovi připravit…

a možná že pak opravdu, někdy v budoucnu…

jednou, že… přemítal Luka, když vykuřoval doma u sebe a sledoval… ze sebe venek a

Oči mu při tom přejížděly z obrazů na granát…

…že skutečně poletí, a když už ne on, tak jiný… snad… možná…

opravdu…

…přesně jak to kdysi psal ten scifi spisovatel… co vypadal zatím, že především on sám scifi je. A k tomu out.

Lidi na férovku…

Ruku v ruce černá v bílý a žlutá to rozsekne.

Spolu do vesmíru.

Ne kolem Země.

Daleko!

Do prdele! A proč ne?

Byl Luka snílek? Jasně že jo. Vidět to na něm samozřejmě nebylo.

To prostě nejde, to by byl válec. Napíchli by ho na kůl. Jedny i druhý.

Igelitky i Prasata.

Vždyť rušíš, kámo!

Ne.

To by nepřežil.

Takže rejžoval zlatý zrna, a že von zrovna dost!

Ale uvnitř.

Jo, hodně hluboko tam bylo, že…

… budou říkat ty lidi, co se budou držet za ruce a chodit tam budou kolem toho díla, jeho života, zvěčnělý vzpomínky na něj a jeho sny. Do hmoty to všechno přetavený…

Šáhnout na to půjde dlaní.

a

Že cejtit to půjde nosem, střelnej prach i strach prasečích hovad, co škodili…

Že tu byly Prasata.

A teď už ne!

Jeho život bude v soklu, jasně že jenom jako.

Nebo když ne do hmoty, tak do toho, co bude a kam to pude…

Sen v křišťálovejch nitích

Vlastně jen takový Jako, ale cejtitelný.

Zbude po něm.

Musí zbejt.

On stejně především.

dlužil.

Pocit dluhu tam u něj byl.

A ne malej.

Vždyť… my možná už víme, zatímco on… ještě ne tak zcela…

jo

Určitě to tak nějak to u něj bylo… myslel Luka… tak nějak podobně, případně trochu jinak.

ale

Půjde to, však ono to nějak půjde.

Snil si Luka zatím, že.

Šeptat si budou s úsměvem na rtech.

Hele, to byl On, to on první život uměním naplnil absolutně.

Umění životem.

Ten neřekl, nepsal, nemaloval, neveršoval… nekvákal jak žába a neseděl přitom s prdelí přilepenou na prameni grálu.

Ten konal.

Pěkný KLOF!

Svítit na to bude slunce. Skrz modrou oblohu.

Který on sám pomůže rozsvítit.

Slunce jedno.

a

možná už i dvě.

Zkrátka očima odborníků by Luka asi švihlej byl.

Minimálně většinovej týpek to nebyl. Souhlas.

A že chytrej byl, tak nemluvil.

Stejně si to formoval v hlavě teprve.

Za úprku, v cvalu svejch pořád ještě mladejch.

Let.

Ale proč ne?

Proč by nemohl člověk namočit vlastní hlavu do kýblu s barvou.

A malovat po silnicích. Skalách, oblacích.

i

Do paměti lidí, co přijdou.

Proč by nemohl?

Činama vlastníma trestat. Tesat!

Do oblak.

I nad ně.

A že rouhání?

No a proč ne? Když tady vymetaj si lidi navzájem svý pomejový koryta… když druhej nekouká, není ve střehu…

Člověče, vzbuď se, to není rouhání.

A velkej smeták zametá s menším a ten zas dál s ještě menším.

Až zbyde malilinkatej smeták, kterej už nic neumete.

Sotva se drží násada.

Pak zlomí se.

a

Puf… obyčejný Puf.

Zbude po tobě jen smradlavej prd.

Prodávaj v kšeftech jen vodovky na neškodný akvarely.

Tvoří pravidla, kontrolujou, buzerujou, prdí na všechno a na všechny, i ty můžeš, jasně, tvoje volba, brzdí taky jinověrce.

ale

Především škodí!

Smrdí jim z prdele posázený brilošema stejně jak z držky.

Samolibý Prasata.

Svoje vlastní. Zadělanýma kopytama stlučený knihy.

Prasečí bible házej už do kolíbek.

Nápis na hřbětě… že Nepostižitelnej a První sem tu Já. Prasečí taneční pro pokročilý.

Taneční mistr svolává, polonéza, rukavice na kopyta nasadit.

Velkoprase v hierarchii chlíva.

První čtivo, co číst se naučíš.

Je od nich.

V barvě prasečí, tedy růžový, jsou i, jasně že jo.

Chřestítka taky.

Vybíraj.

Určujou, který chrastí správně.

Jak se ručičkou hejbat má…. jak nahlas, POZOR! Uber, synku, dcerko, ne tak nahlas.

Chrastit smíš…

Takže!

Anarchistický vidle!

Proč ne si zachrochtat s nima a pak.

Seky, Sek.

Mantinely máme jenom v sobě.

Jiný, opravdu jiný totiž nejsou. Nejsou nesmrtelný.

A kdo je arbitr?

A hlavně kde?

Nejspíš šel na cigáro za roh.

Doporučil on vodový barvy snad?

Na dlouhý cigáro. Za dalekej roh.

Odešel za roh, když nikdy ani nepřišel.

KLOF!

Takhle Luka přemýšlel, když mezi granátem a obrazama doma seděl. Ponechanej sám sobě a svý dost nedobrý paměti.

Ovšem Luka.

Zatím navenek.

Klasika, naprostá. Mimikra s prasečím odérem.

Dior – prase, třikrát denně do podpaždí.

Firma Radúza. Nákup prodej.

Českej standard.

Noty týhle český kotliny.

Bušil Luka palicí do toho všeho kolem.

Nákup všeho.

Prodej všeho.

Prasata psům.

Prasopsov, a. s.

A psi prasatům. Když je hůř.

Spíš jen s. r. o.

Proč ne?

V tomhle světě s pokryteckejma notama?

Bušil jako prase Luka sám. Vždyť ve stádu na svejch kopytech s ostatníma zdatně zatím cválal.

Ale no… no tak. Ať mi někdo vysvětlí. Proč ne?

Bylo Lukovo motto.

že

Prasata psům.

Prrrasata psům. Luka ráčkoval. I když sám měl nejasnej dojem, že musí, i by nemusel vlastně.

Ráčkovat.

Luka, tak se ten chlápek, co se večer před tím prosouložil k ránu.

Dnešku. V podivným odéru, pak už se věnující hlavně cigáru, totiž jmenoval. Myslel si to aspoň, vždyť všichni mu tak říkali.

Prrrasata psům.

Taky si Luka, a toho si nikdo nevšim. Často sám pro sebe, že tomu ani sám nerozuměl, říkal.

Mladá země, škoda že tak zkurvená.

Trošku jako o cizí, o týhle zemi, kde byl zrovna, bydlel, žil.

I mluvil.

Zvláštní.

Hodně zvláštní.

Ale co už.

Byla ta jeho starší?

Dřívější domovina jiná snad?

Jako mladá holka byla tahle, Tady a Teď.

Potřebuje chránit.

Než ji někdo zprzní.

Než ji Prase znásilní a natrhne.

Natrvalo pošpiní.

Měl dojem, že tu je… že tu je s úkolem.

Kterej jako by. Mu někdo nekompromisně zadal.

Před smrtí, úkol z úst přítele?

Možná to tak bylo.

Možná se mu zdálo jen.

Možná si vsugeroval.

Slyšel totiž. A na to by přísahal.

Pravda, pro něj někdy až nepříjemně naléhavě.

Běž a konej!

Za všechny nesmysly světa. Tomu nakopej prdel.

Tady a teď!

Dej tomu smysl. Řád.

Za všechny svině světa. A hlavně.

Proti nim.

Dej tomu Řád.

Ať do konce jenom nekecáš, jako jsme kecali spolu.

Spolu?

Luka nerozuměl všem pochodům svý hlavy.

Ale kdo všemu rozumí?

A žes chtěl bejt malíř, básník, sochař? Slýchával Luka v hlavě svý.

A nic z toho neumíš?

Si děláš srandu, nevěříš svejm rukám, hlavě?

Udělej To po svým, tak jak na to máš. Jak ty seš stavěnej, to udělej.

Maluj třeba ptákem po zdech,

ale s grácií!

Hlavně nečekej.

Nezapomeň, Luko, kluku jeden.

Proto seš na světě, abys konal!

Co měl.

Však.

Luka.

Mimo představ, který nesděloval nikomu, snad naznačil kdysi, zas ta mlha, v debatách s Marionem.

Tenkrát na Balkáně.

A bylo to o něm opravdu všeobecně známý.

Že měl.

extrémní cit pro cizí jazyky.

Uměl francouzsky stejně jako česky.

A to se dá říct i naopak.

Bylo mu to někdy až divný.

Francouzsky se nikdy zvlášť neučil.

Snad na střední?

To bylo ale jen pár hodin v součtu.

Nepovinnej předmět.

Měl samozřejmě francouzskýho přítele.

Ten se ve vzpomínkách vracel.

Balkánská fuga to byla.

Kdysi.

Před staletími.

Marion se jmenoval.

A to mě poser, kněz to byl.

Francouz.

Fakt, kámoš a taky kněz, a tedy Otec navíc, říkával si Luka.

Někdy mu připadalo, že snad v jiným se tohle stalo životě. Než jemu osobně.

Jiný osobě.

Francouze Mariona , s nímž probíral pod oblohou skoro všechno, co mladý chlapy určitýho ražení… i věku… že měnit všechno, především pak svět, samozřejmě chtěj.

Zajímá je, jak na to jít.

Když zatím.

Nezvládaj sebe samotný.

Ale to není vůbec na škodu.

Až se budou zvládat jako ostatní, tak budou řešit sklon parcely, na který si vystavěj hnízda, a jak tam zapasovat bazén.

A to je.

To je opravdu daleko směšnější.

Než bejt mladej.

A mít hoňku sám se sebou.

I se světem.

Snít a vědět kulový.

Takže zjednodušeně, protože furt složitě se nedá.

Proto snad ty obrazy se zábleskem geniality, která nestačila vykvést.

Příslib nerozvinutýho květu, kterej se těší na včelu i se jí bojí.

Bylo v obrazech. Že možná pekelně barevnej, Snad i krásnej

Bude.

Jednou svět.

A proto je i.

Luka v bytě na stěně měl.

Obrazy mrtvých.

Mladejch padlejch.

Nikoliv zbytečnejch.

Jenom zbytečně mrtvých.

Jenom?

No a měl tam na poličce taky ten svůj granát.

Co vlastně dál si ty mladý chlapi, Luka i Marion, skoro kluci ještě…

protože to bylo u obou všechno na začátku… a ke konci se současně rychle blížilo

U obou pitomě rozjetý…

Že do války utýct, schovat se.

Taky o smyslu dění na planetě, která pluje vesmírem.

Chtěli si říct.

Co vlastně dál?

Se nedozvíme nikdo.

Protože jeden na vratech skončil.

A jen jeden z nich dál žil.

Takže se francouzsky naučil od něj? Od Mariona?

Luka. A proto jazykem Galů vládl?

A geniální Otec, protože přece kněz, Marion česky od Luky stejně dobře?

To je jak v blbým filmu.

Nicméně možný.

Blbý filmy se realitě blíží možná víc než ty druhý.

Odrážej realitu.

Protože blbejch je zkrátka.

Víc.

Nebo češtinu mu ten muž v sutaně předal jako jazyk rodilýho?

To Luka nevěděl, nechtěl se nad tím zamejšlet.

Mlha byla, když se do minula otočil.

Mlha, že by krájet.

Přes ni vidět nemožno.

Ani to Luka nezkoušel.

Co by viděl, vidět nechtěl.

Měl to kolem toho Mariona jeden čas, co do Prahy se vplížil.

Luka, když nejistě se rozhlížel, očuchával terén.

Takový zastřený.

A tak šel zkrátka dál.

Životem.

Šel, aby neupadl.

Co už taky zbývá.

Než.

Jít.

Levá noha.

Pravá noha.

Jít.

Luka.

Jako planej a zbytečnej, stejně jako haldy jemu podobnejch, zvenčí, kdyby někdo taxoval, by se nepochybně jevil.

Fakt, jak už bylo vzpomenuto, trochu ráčkoval a nevěděl přesně odkdy.

Protože ve škole to tak s jazykem určitě neměl.

Bylo to trochu divný,

Ale jinak zapadal.

Byl dokonce velmi, velmi úspěšněj v tý stověžatý Praze!

A ne že ne!

„Ř“ jako hlavní identifikační znak místních lidí však zvládal naprosto perfektně. Jenom občas trochu zachrčel a ráčknul si tak divně.

Jakoby naschvál.

Jako by pokoušel osud.

Jako by vzýval osud, paměť.

Si občas, jen někdy, ráčknul, aby mohl vůbec dále jít.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prasata psům.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.