Jakub Hübner

V TÓNECH DUHOVÉHO ŽIVOTA

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu nakladatelství a dědičky autorských práv. Práva autorů jsou vyhrazená.

Jakub Hübner
V tónech duhového života

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 1221. publikaci v roce 2015.

Odpovědná redaktorka:

Hana Vavrinčíková

Návrh obálky:

s použitím kresby Ivety Breburdové Martin Janků

Ilustrace:

Iveta Breburdová

Fotografie autora:

Ilja Hubálek

Tvorba e-knihy:

Petrklíč

© Nakladatelství Petrklíč
© Jakub Hübner

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.
Pod Jarovem 18 Praha 3 130 00
tel.: 604608127
mail: petrklic@petrklic.info
web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:
Pemic Ostrava
Euromedia Praha
Pavel Dobrovský Praha
NS Středokluky
Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-579-1
ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-735-1
ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-736-8

„Petrovi, po jehož boku jsem dospěl.“

„Stále shledávám osobním zklamáním,
jak lidé dávají volný průchod vyjádření
svého znechucení nebo názoru,
který se staví proti způsobu,
jakým se dva lidé rozhodnou
milovat jeden druhého.
Myslím, že to je opravdu nešťastné.“

Heath Ledger

„Jestli je homosexualita nemoc,
pojďme všichni zavolat do práce:
Ahoj, dneska nemůžu pracovat,
pořád jsem queer.“

Robin Tyler

„Umění smývá z duše prach všedních dní.“

Pablo Picasso

Jediný účinný lék – hudba

Sobota 19. května 2012

Otevřel své modré oči a pohledem protnul zářivé sobotní dopoledne. Byl naplněn lehkým vzrušením, které mu v podobě příjemného mravenčení běhalo po celém těle. Procitl ve svém útulném pokoji do půl pasu nahý. Po chvíli si vzpomněl, že se před spaním svlékl, jelikož pokoj večer zaplnilo nepříjemné horko. Důkazem mu byla velká propocená skvrna na prostěradle. Cítil, jak ho paprsky šimrají na obličeji, když vtom najednou zaznamenal ten povznášející pocit v podbřišku. Podivil se tomu, jelikož poslední dobou nabýval přesvědčení, že snad není schopný přijímat sluneční energii. Jako by mu někdo sluneční svit sobecky kradl.

Tak se mi to líbí, pomyslel si, protáhl si ruce a se širokým úsměvem na tváři opustil svou měkkou postel. Otevřel okno. Za účelem nachytat trochu vitaminu D do něj nastavil svou tvář.

Za poslední týdny toho slunce moc nenasvítilo. Tmavé olověné mraky kompletně vyplňovaly prostor na jindy blankytném nebi a většinu času z nich padaly husté provazy deště. Včera se však vyčasilo a nové dny tak konečně mohly zajistit veselejší náladu.

Už tomu bylo pár měsíců, kdy měl pocit, že nic nemůže dělat svobodně a po svém. Jako by na vše, do čeho se chystal pustit, potřeboval něčí svolení nebo radu. Aniž by sám chtěl, v hlavě si postupně vytvořil svého imaginárního rádce, s nímž sdílel myšlenky, a často měl pocit, že je to jeho jediný opravdový přítel.

Už od dětství sváděl časté boje se svou komplikovanou duší. Byl velmi citlivý. Vždy dokázal naslouchat lidem kolem sebe, avšak byl přesvědčen, že jemu naslouchá málokdo. Nikdy nedokázal nalézt pravý důvod. Vysvětloval si to tím, že je zkrátka jiný než většina chlapců v okolí. Zkrátka měl svůj odlišný svět. Vždy se musel spolehnout pouze sám na sebe. Tahle nepříjemná fakta ho velice frustrovala.

Vždycky byl všem po ruce, ačkoliv si to většina lidí kolem ani nezasloužila. Kdekomu by se rozdal, kdekomu by vykouzlil svým kašparstvím úsměv na rtech. I přes svá vnitřní trápení dokázal být velmi často navenek pozitivní a veselý. To vše dalo vznik čím dál častějším cholerickým výbuchům, jimž musel čelit.

Přes to všechno tu ale byl jeden zázrak, jeden zaručený lék na jeho často bolavou a strádající duši. Byla to hudba. Odjakživa měl pro muziku neuvěřitelný cit. Už jako malý kluk navštěvoval světoznámý dětský sbor v Praze. Měl čistý, příjemně zabarvený dětský sopránek, který sbormistry uchvátil natolik, že ho při prvním předzpívání zařadili přímo do koncertního oddělení. Díky tomu mohl již v tak raném věku okusit, jaké to je, být profesionálem. Zanedlouho stál na prknech Národního divadla, Rudolfina, natáčel CD s Dádou Patrasovou a spolu s ostatními dětmi zpíval s hvězdnými osobnostmi na různých koncertech a akcích.

Ve sboru také poznal svou první velkou lásku. Byla to dcera sbormistryně. Překrásná blondýnka s neuvěřitelně dlouhými hustými vlasy. Každý kluk ve sboru s ní chtěl chodit a on si připadal jako vyvolený princ, jehož si vybrala krásná princezna. Dnes už to snad ani není pravda. Uběhlo 12 let a hlas se mu změnil na barvitý tenor. Především ale vyměnil krásné princezny za krásné prince.

Na špatnou náladu měl zaručený recept. Stačilo, aby si zanotoval pár tónů svého oblíbeného songu. Aby si sedl k papíru s tužkou a napsal nějaký hloubavý text pro zbrusu novou píseň. Kdyby mu nějaký šikovný skladatel věnoval pár svých akordů a melodií, mohl by si ji pak natočit ve svém domácím studiu. Hned by se cítil mnohem lépe. Narostla by mu křídla, jimiž by se mohl volně rozmáchnout a odletět do říše spokojenosti. Byl by svobodný jako racek létající nad nekonečnou hladinou oceánu. Byl by to prostě on.

Nikdy se nenaučil zvládat samotu. Nutně potřeboval lásku, možnost o někoho se opřít. Věděl, že když bude mít po boku milovanou osobu, co mu dokáže zvednout sebevědomí, nebude se muset trápit takovými věcmi, jako je vynucená pozornost ostatních lidí. Bohatě by mu stačila empatie jediného člověka. Člověka, který by ho ve všem chápal a podporoval jeho názory. V hloubi duše sice tušil, že přesně někdo takový existuje, zatím ale nepřišel.

Třeba to bude milý plavovlasý fešák s nekonečně dlouhými řasami, s nímž včera chatoval na facebooku.

Začali si psát na seznamce pro muže, kde trávil hodně volného času. V posledních týdnech už ale začínal mít osypky z množství úchylných a dotěrných starců, kteří naprosto jednoznačně převažovali nad tou malou hrstkou normálních, hezkých a inteligentních mladých krasavců.

Bylo to zvláštní. Matěj ho prvně oslovil v jiné věci, než by na seznamkách obyčejně mohl člověk očekávat. Nějakým způsobem se doslechl o kapele, v níž je frontmanem. A jelikož i Matěj zpíval v jedné z mužských hudebních formací, jejich konverzace většinou směřovaly tímto směrem. Sice dosud nepřišel na to, jak ho na seznamce mohl vyšťourat, ale byl tomu rád. Povídat si o muzice, a ještě k tomu s tak sexy zpěvákem, bylo víc než příjemné. V chatování postupně přešli k osobnějším tématům a po pár dnech si dokonce smluvili rande.

„Dane, dáš si kafe?“ zavolala máma poněkud ochraptělým hlasem z prvního patra rodinného domu směrem dolů k pokoji, kde vegetoval. Uběhlo asi deset minut, když ho z jeho rozjímání v záři slunce vyrušila vůně umleté kávy, kterou miloval. Nastartovat den šálkem silného černého moku patřilo mezi jeho oblíbené rituály.

„Jasně, mami, že váháš!“ zakřičel s úsměvem. V tu chvíli na schodech zaslechl cupitavé zvuky.

Frank – malý knírač pepř a sůl, šampion, miláček a člen rodiny – přicupital z prvního patra přímo k němu do pokoje. Chvíli na Dana zíral svými černými perlami a Danovi bylo jasné, co si tím pohledem žádá.

„Půjdeme čůrat, Frenký?“ optal se malého šedého mazlíka. Ten jen natěšeně zaštěkal a na místě obkreslil pár kružnic, což bylo jeho roztomilým zvykem. K tomu začal legračně pochrochtávat pod šedobílým knírem. Určitě něco ve stylu: „To si teda piš! Okamžitě mě pusť ven, nebo ti tu udělám na koberec pořádnej rybník!“

Daniel si oblékl domácí oděv, který měl nachystaný na židli, pustil Franka na zahradu a utíkal nahoru po starých dřevěných schodech. Ty jako obvykle legračně vrzaly. Těm zvukům se už automaticky pousmál. Jakmile vyběhl nahoru, popřál mámě Evě krásné ráno.

Eva vždycky byla tahoun celé rodiny. Byla to silná žena, která měla svou práci zdravotní sestry velice ráda. Živila celou rodinu prakticky sama, jelikož invalidní důchod jejího manžela Michala nebyl nijak závratný. Dan byl upřímně rád, že se rodiče s jeho orientací smířili bez větších nepříjemností. Tedy alespoň se tak navenek tvářili. Nepochyboval, že to pro ně muselo být těžké. Ostatně asi jako pro všechny matky a otce s homosexuálním potomkem.

Daniel asi nikdy nezapomene na způsob, jakým se to máma dozvěděla. Jednoho dne k němu přišla s prázdným obalem od kondomu a s ledovým klidem pronesla: „Tohle jsem našla vedle tvýho koše. Ten kluk, co tu byl, asi není jenom kamarád, viď?“

Dan v tu chvíli zkameněl a nedokázal nalézt slova. Nikdy v životě mu tolik nezrudly tváře jako v ten okamžik. „N-no, ne, není to jenom kamarád,“ vypadlo z něj po chvíli.

„Hm, mně se zdál trochu přihřátej.“

Tenkrát máma málem dostala infarkt, teď už se tomu směje celá rodina.

Ačkoliv bylo už skoro k poledni, Eva na sobě stále měla noční košili a poletovala po kuchyni sem tam. Včera měla narozeniny, takže bylo doma pořádně veselo. Evě přišla popřát spousta známých, a jak už to na oslavách bývá, bez alkoholu se většinou nikdo neobejde. Teď to byl tak trochu i mámin problém. Včera to přepískla se svým oblíbeným tramínem a v kombinaci s nějakým tím panákem a šampaňským z toho všeho měla pěknou kocovinu. Stále to byla jeho sympatická milovaná maminka, na níž přibývající roky prakticky nebyly znát, ovšem dnes si na ní všiml něčeho zvláštního. Přes široký úsměv, jenž zdobil její tvář, měla v očích náznak zděšení.

„Děje se něco?“ zeptal se Dan opatrně.

„Nic zásadního, jen je mi po včerejšku pořád trochu šoufl, a k tomu se mi zdálo, že jsem na starý kolena porodila dalšího caparta. Když jsem se s hrůzou probudila, slyšela jsem dětskej pláč. To mimino naštěstí vřeštělo jenom v televizi. Chápeš? Reklama na přesnídávku. Tatínek měl puštěnou bednu a bylo mu asi úplně jedno, že mě tím vyděsí k smrti.“

Dan z vedlejšího pokoje zaslechl sestru Elišku, jak volá: „To ti jako s bráchou nestačíme, jo?“ Eva vrhla směrem k Elišce vražedný pohled a dala se do smíchu.

Daniel byl rád, že dnešní ráno ovládla veselá nálada. To slunce fakt dokáže dělat divy, pomyslel si a hlavou mu začal bloudit Matěj. Opět mohl začít myslet pozitivně.

Zhltl trochu výtečné jablkové zemlbáby, kterou Eva upekla včera večer, a vypil šálek kávy. Ještě nakoukl do ložnice, aby pozdravil Michala, jenž se stále povaloval v posteli. Prohodili pár slov o nutné práci na zahradě, setí semínek a sekání trávy. Dan mu před pár dny přislíbil pomoc. Nedělalo mu to žádný problém, jelikož pro něj práce na zahradě představovala duševní odpočinek, byť s rýčem v ruce. A při tak krásném počasí to jistě půjde od ruky.

Rychle utíkal zpátky do svého pokoje, aby zkontroloval, zda je už Matěj online. Upřímně doufal, že u chatového okénka uvidí zelený puntík.

Byl tam! Jasná zelená tečka signalizovala jeho virtuální přítomnost. „Ahoj, Matty. Jak ses vyspal?“ napsal mu. Celý natěšený očekával okamžitou odpověď. Ta se ovšem nedostavila ani po pěti minutách. Zabořil zamračený pohled do obrazovky a vyčkával. Za patnáct minut v okénku konečně blikl vzkaz: „Ahoj, Danny, promiň, byl jsem ve sprše.“

Danovi blýsklo v očích. Naplnilo ho intenzivní vzrušení při představě nahého Matěje, jak mu horká voda stéká v malých pramínkách po kůži. Už byl skoro rozhodnutý, že mu odpustí to čekání, když vtom přišla další zpráva: „Promiň, dneska to na tu skleničku nevidím, mám ještě nějakou práci.“

„Hm, jasně... nějakou práci,“ povzdychl si Dan a bouchl pěstí do zdi, „vždyť jsme byli domluvení!“

Takhle to chodilo při každém online seznamování. Nejdřív nadšení, že tenhle kluk bude určitě jiný než všichni ostatní, a pak zjištění, že opět natrefil na nějakého pitomce, co s ním jen zametá jak s koštětem. Jistě, jsou i jiné způsoby seznámení. Avšak při pomyšlení, že ho v gay klubu opět budou všichni ignorovat, jak tomu většinou bylo, dal vždy přednost virtuálním seznamkám.

Nutně si potřeboval provětrat hlavu. Vzal si tílko, šortky, obul běžecké boty a tryskem vyrazil ze dveří domu. I přes vnitřní neklid si dokázal užít teplo jarního slunce. Sice měl ze začátku tíživý pocit na hrudi, ale postupně se dokázal dostat do tempa. Mířil k lesům rozkládajícím se nedaleko jeho domova.

Když doběhl k prvním větším smrkům, zastavil se. Rozhlédl se kolem a s údivem nahlas vydechl. Sluneční paprsky pronikaly skulinami větví a promítaly se v nepravidelných pásech skrze opar vypařující se vody na husté borůvčí. Vypadalo to jako reflektory ozařující lesní scenerii a Dan už málem očekával začátek divadelní hry. Lehl si na měkký mech, zavřel oči a nasával vlhký vzduch, provoněný směsicí tlejícího dřeva a jehličí. Poslouchal tichý šum větru, zpívajících ptáků a zvolna tekoucího potoka, který se ozýval lesem jako v katedrále. Harmonické zvuky přírody ho uklidnily natolik, že mu z hlavy vytěsnily všechny zbytečné myšlenky.

Náhle mu začala proudit do mozku slova. Zničehonic zaplnila každou jeho skulinu a Dan je začal skládat jako puzzle. Hned měl inspiraci pro nový text. Šlo to skoro samo.

Když si slova v hlavě zhruba načrtl, zvedl se a vydal se zpět. Po sedmi minutách doběhl domů, rozrazil dveře, vzal si tužku a okamžitě si je napsal do svého bločku. Radostí se pousmál a hlavou mu projela krátká myšlenka na Matěje.

„Co asi dělá, krasav… NE! Kašlu na něj, nemá na mě čas.“ Párkrát se zamračil a snažil se soustředit na tvůrčí psaní. Bylo teď pro něj důležitější. Trvalo mu skoro hodinu, než dal celý text dohromady. Ale stálo to za to! Nebyl to další z jeho chabých pokusů. Tentokrát se mu podařilo napsat přesně to, co si představoval.

Ještě stále měl v paměti slova jistého spolužáka z konzervatoře. Před pár měsíci mu řekl, že na textech u písniček příliš nezáleží. Že prý je jedno, co zpívá za slova, hlavně aby to mělo chytlavou melodii. Daniel jeho názor ani v nejmenším nesdílel a vyvracel ho: „Melodie je jako povrchní znalost někoho. Fyzická přitažlivost mezi dvěma lidmi – prostě sex. Ale když pak toho člověka poznáš blíž, jde o text, o příběh. O to, jací jsme uvnitř. Je to spojení obojího. To spojení pak dokáže vytvořit jedinečné kouzlo.“

Ovšem aby se taková magie mohla uskutečnit, potřeboval Dan nutně parťáka. Dobrého hudebního skladatele, jenž by byl naladěn na naprosto stejnou notu jako on sám. Rozuměli by si a společně by napsali velká díla.

Určitě na něj někdy narazím, říkal si stále. Vždyť se ve škole pohyboval mezi mnoha nadanými umělci. Tam se jistě najde šikovný hudebník, jenž by stál o spolupráci. Zatím své texty ukládal do šuplíku, kde mohly vyčkávat, než jim někdo bude moci vtisknout líbivou a originální melodii.

Miloval kantilénové skladby. Velká díla, v nichž by svůj hlas mohl naplno ukázat. Totéž očekával i od svého budoucího kolegy. Neměl rád písničky jen o pár akordech, které v dnešní době sice měly mnohem větší komerční úspěch, nikdy mu ale nedokázaly přinést hlubší satisfakci. Vždy se dokázal vyžít v nápaditých aranžích a nápěvech. Skrze hudbu tak nejlépe dokázal vyjádřit sám sebe, své pocity. A ty jsou přece mnohem komplikovanější a obsáhlejší než ty tři akordy opakující se stále dokola.

Stejným způsobem uvažoval i Oskar, Danův blízký přítel a talentovaný hudebník.

Každý příběh si zaslouží hudbu…

Seznámili se, když bylo Danovi osmnáct. Tehdy zatoužil mít vlastní kapelu. Líbila se mu myšlenka, že by na tvoření hudby nebyl sám. Dalším důvodem byl fakt, že by mu větší počet lidí na pódiu určitě dokázal zmírnit obvyklou trému. Měl zkrátka lidi rád. S čím více lidmi měl možnost spolupracovat, tím to pro něj bylo lepší a smysluplnější. Jak se říká: více hlav, více nápadů.

Vyvěsil tedy několik inzerátů na internet, připojil i ukázku jedné z písní, které si natočil ve svém vlastním domácím studiu, jež si zřídil u sebe v pokoji, a doufal, že se mu na ně někdo ozve. Netrvalo ani týden a na e-mailu našel novou zprávu. Nedočkavě klikl na okénko a v něm si přečetl obsah. Stálo tam:

Zdravím Tě, Dane,
snad mi Tě seslalo samo nebe. Už bezmála tři roky hledám člověka, co by mým textům a melodiím dokázal vdechnout život v podobě andělského hlasu, který ty vlastníš. Jmenuju se Oskar, bydlím v Praze, je mi 28 a už dlouho v sobě chovám myšlenku založit kapelu. Hudebníky nemám problém sehnat, ale doposud se trápím hledáním dobrého zpěváka. Vyžívám se v psaní melodických a romantických písniček, tudíž i styl kapely by se ubíral tímto směrem. Mám blízko k Anglii a ke stylu Coldplay, ale nebráním se ani tvrdším žánrům stylu Muse nebo Nine Inch Nails.  To jen abys věděl, co rád poslouchám. Doufám, že Tě má nabídka zaujala a těším se na brzkou odpověď.
Měj se hezky, Oskar

Na Dana se tehdy usmálo štěstí. Oskar ho okamžitě zaujal. Z jeho vět vydedukoval, že je naladěn na stejnou vlnu, což mu bylo víc než sympatické. Dokázal poznat, že nepatří mezi takové ty rádoby muzikanty, kteří se nepolíbeni hudebním nadáním jednoho dne probudili s nesmyslnou myšlenkou založit kapelu, co zbortí světová pódia. Také vycítil, že se jedná o člověka s dobrým srdcem. Neváhal tedy a dal se do sestavování odpovědi:

Milý Oskare,
Tvá zpráva mi udělala velkou a upřímnou radost. Nečekal jsem tak vřelou reakci. Touha mít svou kapelu byla už tak velká, že jsem prostě musel na internet vyvěsit inzeráty. A jsem opravdu moc rád, že ses mi ozval právě Ty. Pokud bys byl pro, sešli bychom se osobně a probrali všechny náležitosti. Věřím, že by naše případná spolupráce určitě měla svůj smysl. Děkuju Ti a těším se na odpověď.
Měj se fajn, Dan

Obratem dostal od Oskara další zprávu, v níž stálo, že s osobním setkáním určitě počítá a že sebou vezme pár svých demíček, aby si je spolu poslechli. Dan mu navrhl odpolední schůzku v jedné ze svých oblíbených pražských retro kaváren, kde dělají výborné ledové kávy se všemi možnými příchutěmi. Navíc to tam mají krásně zařízené a útulné. Budou mít tedy k projednání všech důležitostí příjemné prostředí. Druhý den dorazil Daniel na místo raději o deset minut dřív.

Vešel dovnitř a rozhlédl se kolem, aby našel místo, jelikož ten den byly skoro všechny stoly obsazené. Pohled mu jako vždy nejdříve ulpěl na krásných obrazech nejslavnějších světoznámých malířů, které byly po restauraci pečlivě rozmístěny. Když se po celém podniku několikrát porozhlédl, nakonec si všiml menšího stolu vzadu v rohu, kde se zvedal ze židlí mladý pár. Mladík právě pomáhal slečně do kabátu. Když odešli, hbitě přiskočil ke stolku a hned se posadil.

Jelikož dosud neviděl ani Oskarovu fotku, neměl ponětí, jak by mohl vypadat. Stále se díval směrem k proskleným vchodovým dveřím v naději, že Oskara pozná. Mezitím však vcházeli pouze postarší páni v oblecích, do nichž byly zavěšeny jejich mladistvé milenky. Tohle byla jediná věc, která Danovi na zdejším podniku vadila. Ve valné většině sem chodili samí takoví zbohatlíci, jejichž tučné konto vonělo mladým zlatokopkám. Vždycky na takové lidi v duchu nadával a nešetřil vulgarismy. Teď mu to ale bylo jedno, jelikož se těšil na setkání s Oskarem. Ten nakonec dorazil pět minut po smluvené době.

Ve vchodových dveřích se objevil chlap jako hora. Okamžitě upoutal Danovu pozornost. Sice si nebyl jistý, zda je to opravdu on, ale sálal z něj umělecký duch a charisma. Daniel mávl rukou směrem k němu. Oskar přistoupil ke stolu, s radostí ve tváři Dana pozdravil a posadil se na protější židli. Dan si ho chvíli prohlížel. Přišlo mu zvláštní, že i přes jeho statnou postavu, jakou běžně mívají strach nahánějící vyhazovači v klubech, se mu v očích zrcadlila dobrota a laskavost.

„Nazdárek, Dane, tak tě konečně poznávám, promiň mi malý zpoždění, utíkal jsem ze zkoušky s novým klávesákem. Snažil jsem se ho naučit nějaký melodie, ať neztrácíme čas. Hele, vybral jsi dobrej podnik, moc pěkná kavárnička.“

Danovi se rozzářily oči. Ten teda nezahálí, zjevně to s kapelou fakt myslí vážně, pomyslel si a přitom se pousmál.

„Čauves, Oskare, to je v pohodě, nečekal jsem dlouho. Tak povídej, přinesl jsi nějakou svoji muziku?“

„Jo, j-jistě, můžem si to poslechnout,“ odvětil a vytáhl z tašky mp3 přehrávač. Připojil sluchátka a náhle značně znervózněl. Se zvláštním odstupem ho podával Danovi, jako by si ten poslech nakonec chtěl rozmyslet. Dan nejdřív neměl ani páru, co mohlo tak ovlivnit Oskarovo chování. Po chvilce ho napadl jediný důvod. Mohl za to určitě Danův tenorově zabarvený hlas a fakt, že mluva a hlavně gestikulace prozradila jeho orientaci.

„Je všechno v pořádku, Oskare? Zdáš se mi nějak nervózní. Přede mnou nemusíš bejt.“

„Jasně, všechno je O. K. No, vlastně bych měl na tebe hned ze začátku jednu takovou osobnější otázku, pokud by ti to nevadilo. Jsem přímej člověk.“

Dan byl sice rád, že chce Oskar jednat na rovinu, teď už mu však bylo víc než jasné, kam míří. „Ale jistě, ptej se.“

„Víš, asi mi do toho nic není, ale zeptat se musím. Ty… víš… jsi gay?“

S klidem odpověděl, že ano. Všiml si, jak Oskara v mžiku opustila ta jeho sklíčenost. Ve tváři měl rázem spokojenější výraz. „Je něco špatně, Oskare?“

„Ne, to vůbec ne. Já jenom že moc gayů neznám, takže to pro mě není úplně běžná věc. Omluv tu mou nervozitu.“

Jeho odpověď Danovi takřka vyrazila dech. Vždyť mezi hudebníky a umělci všeobecně je pojem homosexuál zcela zažité slovo. Alespoň Dan jich poznal už pěknou řádku. Svět umění je přece zcela odlišný od světa všedního a být gay v něm prakticky žádné tabu nepředstavuje. Tudíž vůbec nechápal, proč byl Oskar tolik překvapený.

Teď se ale snažil soustředit na to, aby se konverzace ubírala správným směrem. Sebral síly a dal se do řeči: „Podívej, Oskare, cením si tvojí upřímnosti, ale byl bych rád, kdyby to, že jsem na kluky, nebylo překážkou v naší spolupráci. Pokud by ti to ovšem silně vadilo, samozřejmě že to dokážu pochopit a můžem skončit naši debatu.“

„Jasně že mi to nevadí. To je v pohodě, každej jsme nějakej. Jenom je to pro mě docela nová věc a určitě to budu brát jako výzvu.“ Dan se poněkud nechápavě zašklebil, ale Oskarův pohled ho potěšil. Nasadil si sluchátka a zapnul první skladbu na přehrávači.

Živě si vybavil ten pocit, když tehdy uslyšel Oskarovu muziku. Zcela splnila jeho očekávání. Zavřel oči a nechal se unášet libou romantickou melodií. Nevěděl, jak dlouho už poslouchá, ale když ho Oskar vyrušil poklepáním na ruku, došlo mu, že na chvíli splynul s těmi krásnými tóny v jeden element a opustil realitu.

„Tak co na to říkáš? Líbí se ti to?“ vyptával se dychtivě Oskar.

Dan chvíli nedokázal ani mluvit. Musel se vzpamatovat a zhluboka se nadechnout, aby mohl vůbec promluvit. Ta hudba ho tenkrát okouzlila jako už dlouho nic.

„Je to překrásný, Oskare. Fakt. Jsem z toho vedle. To jsi opravdu dělal sám?“ Oskar odvětil, že se skládáním muziky zabývá už od teenagerovských let. Ve svých melodiích promítal slasti i strasti dospívání. Měl zkrátka duši opravdového umělce stejně jako Dan.

Následovala bezmála hodinová konverzace, kdy probrali prakticky všechny důležitosti týkající se hudby a umění všeobecně. Postěžovali si na všechny ty rádoby umělce, co prakticky nic neumí a nechávají si psát písničky bez špetky nápadu a čistě jen pro peníze. Prodiskutovali své oblíbené autory, hudební styly a nakonec si plácli na důkaz spolupráce.

Následně Oskar mávl rukou na pohledného mladého číšníka. Ten v mžiku přiskočil a zeptal se, zda by ještě měli na něco chuť. Daniel si jeho pěkné tvářičky všiml až teď, což mu přišlo přinejmenším zvláštní. Zřejmě byl jen hluboko ponořený do konverzace s Oskarem.

„Dáme si něco ostřejšího?“ navrhl Oskar a přimhouřil jedno oko.

Při pomyšlení, že by už ve dvě hodiny odpoledne pozřel panáka, se Danovi ve tváři zrodil srandovní úšklebek. Normálně přes den vůbec nepije. Tentokrát se ale přemohl, protože měli oba dva velký den a museli přece zapít tu velkou událost. „Mám rád gina. No, a taková metaxa, to je lahůdka.“

„To je super, máš dost podobnej vkus jako já. Měl bych ale momentálně větší chuť na toho gina, pokud bys souhlasil.“

Daniel bez váhání přikývl. „Tak poprosím dvakrát gin, díky.“

Číšník jim za chvíli přinesl dva panáky s jalovcovou pálenkou a Dan s Oskarem si přiťukli na jejich novou, začínající spolupráci. Pak už jen zaplatili útratu a zvedli se ze židlí.

Jelikož byl krásný den, Dan navrhl krátkou procházku po nábřeží. Oskar měl ještě hodinu čas, takže si to nakonec společně namířili k Vltavě. Dan zatoužil dozvědět se o Oskarovi co nejvíc. Něco mu říkalo, že jeho životní příběh musí být víc než zajímavý. Když ho vybízel, aby mu o sobě něco pověděl, Oskar na okamžik zaváhal. Ačkoliv z něj zprvu vycítil jakousi odtažitost, nakonec se rozmluvil. Daniel ho poslouchal tak bedlivě, jako když dítě poslouchá před spaním maminčinu pohádku.

„Víš, Dane, to, že teď skládám hudbu, má svoje opodstatnění. Když mi byly tři, táta dostal nabídku pracovat v Německu. Celej rok se doma prakticky neukázal. Jezdil domů jen na jeden víkend v měsíci. Nakonec přestal jezdit úplně a prostě se tam přestěhoval. Máma z toho postupně zblbnula a často sahala po flašce. Nezvládala samotu a musela vychovávat svý děti. V tý době v Česku ještě vládnul tvrdej režim.

Oba mí starší bráchové se chytli špatný party, začali fetovat a rodinu vlastně opustili. Ještě si živě pamatuju, jak nejstarší brácha bral doma různý věci, který měly aspoň nějakou cenu, a chodil je prodávat do zastavárny, aby měl na dávku. Jejich závislost došla tak daleko, že si jeden z nich jednou vzal zlatou a umřel. Druhej se jako zázrakem vyléčil, a teď má dokonce rodinu. Je štastně ženatej a minulej rok se mu narodila holčička.“

Daniel se přistihl, že zapomíná dýchat. Takové věty ani v nejmenším neočekával. Soucitně se pousmál a nechal Oskara mluvit dál.

„Asi dva roky nato, když se táta nakonec vrátil domů, přišla možnost odcestovat z komunistickýho Česka do JAR. Bydleli jsme tam u známýho, kterej tam dřív taky emigroval. Chodil jsem tam i do školky. Nebylo jistý, jestli se vůbec někdy vrátíme zpátky. Nakonec se tak stalo po pěti letech.

Moc rád cestuju. Je možný, že ta Afrika nastartovala moji vášeň pro cestování. S tím vlastně souvisí i ta naše kapela. Mám už vymyšlenej název. Chci, abychom si říkali The Travelers. Věřím, že jako Cestovatelé si časem dokážem zahrát třeba i v zahraničí. Víš, on vlastně celej život je taková jedna velká pouť složená z menších vejletů. Člověk, a zvlášť umělec, často rád putuje svojí duší a svejma pocitama. Ty cesty pak zvěčňuje v textech, obrazech, hudbě a vůbec v čemkoliv, s čím umění souvisí. Proto je svět umění ta nejhezčí věc, co znám, a umělci v sobě skrývaj obrovský bohatství.“

Těmi slovy Danovi naprosto vyrazil dech.

„Ani netušíš, jak moc ti rozumim, Oskare,“ vzpamatoval se po chvilce a dál Oskara napjatě poslouchal.

„Ale abych neodbíhal od tématu. Když jsme se vrátili zpět do Čech, po dvou letech mámě diagnostikovali zhoubný nádor na mozku. Šlo to s ní postupně z kopce a před čtyřma rokama umřela. Jako by to bylo včera. Milovala Itálii. Povídala, že až jednou nebude, ať její popel rozprášíme do moře. Její přání jsem vyplnil. Víš, opravdu snad není nic horšího než vidět svý nejbližší, jak tě postupně opouštěj.“

Danovi se s celým příběhem postupně svírala hruď víc a víc. Oči se mu plnily slzami, ale přesto chtěl poslouchat dál. Když Oskar mluvil o svých bratrech závislých na drogách, živě si vybavil scénu ze svého oblíbeného filmu Requiem za sen.

Oskar musel být velmi silná osobnost. I přesto, že se mu vše říkalo s bolestí v srdci, navenek působil až neuvěřitelně vyrovnaně.

Nadechl se a pokračoval: „Nebylo to jednoduchý, ale to je prostě život. Někdo ho má jednoduchej, jinej zase těžkej. Nikdy to ale není procházka růžovým sadem. Nelituj ničeho, co se stalo, protože všechno směřovalo k okamžiku, kterej právě prožíváš. Každej tvůj čin, každá tvoje myšlenka má svoje opodstatnění. Nic se neděje náhodou.“

V té chvíli si Dan uvědomil, že všechno, co dosud považoval za problémy, ve skutečnosti byl jen jejich slabý odvar. Nedokázal pochopit, že i přes všechny ty tragédie je Oskar se vším naprosto smířený.

„Příběh naší rodiny mě začal inspirovat pro psaní hudby. Došel jsem k poznání, že právě hudbou to všechno dokážu nejlíp vyjádřit a dostat ze sebe aspoň částečně tu bolest. Každej příběh si zaslouží hudbu a každá hudba si zaslouží příběh. O mámě jsem jeden takovej příběh napsal. Instrumentálně jsem tu skladbu nechal zahrát i na jejím pohřbu. Byla by pro mě čest, kdybys tu skladbu nazpíval, Dane.“

Ačkoliv Oskara poznal teprve před pár hodinami, cítil, že je mu hluboce nakloněný a obdivuje ho. Zíral na něj jak na boha. Asi by mu měl povědět také něco o sobě. Byl však natolik zasažen jeho životní výpovědí, že nedokázal nalézt vhodná slova. Svůj vlastní příběh navíc nepovažoval za příliš zajímavý. Rozhodně se nedal srovnat s Oskarovým.

Hodina, kterou měl Oskar k dobru, už uplynula. Nezbývalo než se rozloučit. Dan pak utíkal na metro, aby stihl nejbližší vlak zpátky domů. Když konečně nasedl do vagonu, hlavou mu opět proudily vzpomínky na Oskarův příběh.

Jak je možný, že je uvnitř tak silnej a po tom všem, co si prožil, působí navenek tak v pohodě? Byla to otázka, kterou si tehdy kladl celou cestu a nedokázal si na ni odpovědět. Těšil se, až se poznají víc. Určitě od něj bude moci získat spousty dobrých postřehů a životních rad. Takovými lidmi se vždy toužil obklopovat.

Když dorazil domů, Eva na něm hned poznala, že není ve své kůži. Neodbytně začala sondovat, co se děje. Dan měl svou mámu jako nejlepší kamarádku. Řešil s ní všechny trable, problémy, ale i radosti. Vždy mu byla dobrým a upřímným rádcem. Sedli si tedy na dřevěnou houpačku v rohu jejich velké zahrady. Dan jí vylíčil, že dnes poznal famózní osobnost. Naslouchala tomu příběhu stejně pozorně jako sám Daniel, když s Oskarem kráčel po vltavském nábřeží.

Tohle už určitě vyjde…

Neděle, 20. května 2012

Opět ho probudily hřejivé sluneční paprsky. Stále měl v sobě uspokojující pocit, že včera napsal kvalitní text. Myšlenky na Matěje ale už tak příjemné nebyly. Byl najednou nerozhodný. Ten pocit z duše nesnášel. Na jednu stranu chtěl toho hezounka konečně poznat osobně a na druhou stranu by s ním komunikaci nejradši ukončil. Včera mu pěkně zabrnkal na nervy a jeho to stále kousalo v hlavě jako hladový vlk.

Jak ho měl zatím možnost poznat z chatových konverzací, Matěj je ten typ člověka, co se dlouhou dobu zdá být pozorným gentlemanem. Pak to ale všechno smaže nějakým absolutním kiksem a vy nakonec vůbec nevíte, co si máte myslet. Jediné, co Dana vždy trochu uklidnilo, byl pohled na jeho souměrný líbivý obličej a velké oči s dlouhými řasami. Byl to vlastně už poslední aspekt, který ho v komunikaci s ním držel.

Vstal z postele, sedl si k počítači a s nedůvěřivým pocitem se přihlásil na facebook. Tam už na něj blikal vzkaz. Když ho kliknutím otevřel, všiml si, že ho Matěj odeslal už včera v jedenáct hodin večer. „Promiň, Dane, že jsem se pak už neozval, vážně jsem neměl čas. Jestli bys chtěl, mohli bychom se jít zítra projít třeba na Petřín. Už jsem free. Dej mi vědět, jo? Zatím pa, brouku.“ Tss, tak brouku?! Teď se lísá. To je takovej zmetek! No tak hlavně že jsi free, ty motejle, zamračil se a spolkl kypící vztek.

Jelikož byl Matěj momentálně online, tak mu hned odepsal, že si čas samozřejmě najde, a pokud mu opět nedá košem, projít se půjde určitě rád. Sice si to příliš nepřipouštěl, ale i přesto, že ho neustále pálkoval, něčím mu imponoval. Touha poznat ho osobně byla stále příliš velká. Byl přesvědčen, že se k němu Matěj nakonec nezachová stejně chladně jako všechny jeho předchozí známosti.

Lehký odstup si však držel pořád. Bleskových schůzek, kdy se s dotyčným setkali na kafi, po pár hodinách skončili u něj doma v posteli a následující den už o sobě nevěděli, měl plné zuby. Sám se divil, že má ještě vůbec chuť se seznamovat, když snad každému klukovi na planetě záleželo jen na jednom. Hlavně pořádně rozvrzat postel a pořádně provětrat bambus. Zdálo se, že nějaký cit byl pro všechny kolem cizí pojem. Možná pro ně sex představoval stejně snadnou věc jako potřást si rukou. Daniel se už rozhodl. Chtěl prostě něco jiného.

Na to divoké období nerad vzpomíná už jen proto, že si při dvou posledních setkáních zapomněl vzít kondom. Poprvé na to zapomněl on, podruhé jeho jednodenní nabíječ. Zprvu si to prakticky nepřipouštěl, ale brzy ho začalo hlodat svědomí. Strach, že by se mohl nakazit nějakou pohlavní chorobou, byl obrovský. Měl chuť pořádně si nafackovat.

O všem samozřejmě informoval Evu. Tehdy strávila celou noc v bdělém stavu, jelikož svého syna stále dokola proklínala za jeho pubertální nezodpovědnost. Nedokázala pochopit, že by její vzorný Daneček podobnou věc někdy vůbec mohl udělat. Byla to však jeho máma v dobrém i zlém, tudíž v ní měl i pro tentokrát podporu. Společně se domluvili, že otci to raději nepovědí – ačkoliv se navenek zdálo, že Michal bere jeho homosexualitu lépe než Eva, tohle by už pro něj bylo příliš velké sousto. Mámy jsou přece jen o něco chápavější, co si budeme povídat.

Když od jeho neuvážených záletů uplynul měsíc a půl, byl nucen přejít k novému obvodnímu lékaři kvůli zrušení ordinace jeho lékaře stávajícího. Nevěděl, co dělat. Zda přiznat možnost nakažení, nebo vše zamlčet. Už když přicházel do čekárny, klepaly se mu nohy strachy jako nějakému starci. Naštěstí šel na řadu jako třetí, takže té nervozitě nemusel čelit dlouho. Sestra otevřela dveře a pozvala ho dál. Když vešel, zdálo se, že se trochu uklidnil při pohledu na velice sympatickou mladou doktorku. Nejspíš si to však jen namlouval.

„Zdravím vás, pane Kalvodo,“ usmála se na něj, „prosím, posaďte se. Máte štěstí, ještě jste se vešel do limitu našich pacientů. Další už přibírat bohužel nemůžeme.“

Dan byl rád, protože mladičká doktorka byla opravdu velmi milá slečna. Dle drobného prstýnku na prsteníčku však nejspíš už paní. Chvíli si povídali o jeho zdravotním stavu, zda bere nějaké léky, či trpí nějakou vrozenou vadou nebo chorobou a podobně.

Až na obrnu, která ho postihla ihned po komplikovaném porodu, neměl žádný zdravotní problém, o němž by věděl. Tenkrát mu následkem obrny ochrnula pravá půlka obličeje. Máma mu tehdy píchala injekce a prováděla masáže, takže se brzy zcela vyléčil.

„Jste zdravý muž,“ zhodnotila vyšetření doktorka. Dan znervózněl v momentě, kdy vypustila z úst slovo zdravý. Hlavně, aby v sobě neměl nějaké pohlavní svinstvo.

„Musíme vám ovšem odebrat pár ampulek krve. Potřebuji znát váš krevní obraz, sedimentaci a zjistit, jestli máte všechno ostatní v pořádku. A abych nezapomněla, ještě vám změřím tlak.“

Doktorka před něj rozložila nějaké papíry. Dan si všiml, že na nich byly v řadách napsané různé medicínské pojmy. Vedle každého slova bylo vždy čtvercové zaškrtávací políčko. Když si papír rychle projel očima, došlo mu, že je to žádanka k odběrům. Všiml si jednoho z pojmů, jimž na rozdíl od ostatních rozuměl: HIV.

Suše polkl. Na pár sekund zaváhal, ale okamžitě se ujal příležitosti. Nesměle požádal doktorku o zaškrtnutí i tohoto políčka. Ta na něj vytřeštila své velké oči: „A-a jste si jistý? Máte pro to nějaký závažný důvod? Musela bych napsat odůvodnění.“

Daniel musel zlehčit situaci: „Pro svůj doživotní celibát vás o to opravdu nežádám. Klášter mě nikdy nelákal.“ Usmál se, ale doktorka mu namísto úsměvu věnovala pouze výraz typu vyoraná myš. „Ne, promiňte. Jen pro můj klid, paní doktorko. To víte, člověk nikdy není dost opatrný, dokud neudělá nějakou blbost.“

„Ale jistě, rozumím. Není problém… když budete klidnější.“

Ačkoliv trpěl fóbií z injekčních jehel, tentokrát se odběru krve vyloženě nemohl dočkat. Doktorka mu ještě změřila tlak, který měl v normálu, a Dan s žádankou hned utíkal do nemocnice. Nakonec odběry s přemáháním ustál. Pak následoval snad nejdelší týden v jeho životě plný dlouhých bezesných nocí.

Osmý den nekonečného čekání mu spadl ze srdce ten největší kámen. Když zazvonil mobil, na jehož displeji zpozoroval číslo pevné linky, okamžitě hovor tlačítkem přijal a koktavým hlasem se otázal, kdo volá. Ozval se doktorčin milý hlas. Měl neutrální, avšak přesto pozitivní tón. Už jen to ho nesmírně uklidnilo. Stále však nevěděl, jak testy dopadly. Ani ji nenechal dopovědět celou větu a dychtivě se zeptal na výsledek. „Nemusíte se obávat, Danieli, jste zcela zdráv.“

„Yeees! Peckaaa! Vy jste zlato, paní doktorko, jak se vám jen odvděčím?“

Sympatická žena za sluchátkem se rozesmála a po chvilce nesměle promluvila: „Myslím, že to nebude třeba, Danieli. I když, vlastně… před pár dny se u mě zastavila vaše maminka pro nějaké vakcíny a pustila mi pár vašich písní. Musím vám říct, Dane, že máte opravdu úžasný hlas. Jsem vaše fanynka. Pokud by to bylo možné, moc ráda bych měla vaše cédéčko. Když mi k němu připíšete i věnování, bude to největší paráda.“

Dan se načepýřil jako páv a milé doktorce slíbil, že CD osobně donese do ordinace. Lékařka mu ještě poděkovala, popřála krásný den a zavěsila.

Větší úlevu zatím nikdy nepocítil. Nevěřil, že by ho někdy mohlo jeho vlastní zdraví učinit tak šťastným. Najednou mu došlo, že hlavně zdraví patří k tomu nejcennějšímu, co člověk může mít. Když jsi zdravý, můžeš všechno na světě.

Tentokrát Matěj Danovi odpolední procházku stoprocentně potvrdil, takže ho doma už nic nedrželo a za čtvrt hodiny seděl ve vlaku směr Praha. Cestou na něj intenzivně myslel a v hlavě se mu tvořily všemožné scénáře jejich setkání. Skončí večer opět u něj doma? Využije ho, aby si jen ukojil svůj sexuální apetit? Ozve se mu pak vůbec? Nebo si prostě jen užijí krásnou jarní procházku, popovídají si a za pár dní si domluví další schůzku? A pak další? To samozřejmě nevěděl, ale doufal v druhou možnost.

Jako na potvoru se cesta začala komplikovat. Tramvaj, kterou měl dorazit na smluvené místo, nakonec nepřijela. V Praze to nebylo vůbec nic divného, byl na to zvyklý, ovšem teď ho to nezvykle vyvedlo z míry. Telefonní číslo na Matěje neměl, takže mu nezbývalo než doufat, že na něj těch pár minut počká.

Netrpělivě přešlapoval na nástupišti, a když po deseti minutách spatřil přijíždět tramvajový vagon, ani v nejmenším se nestaral, co je to za linku, a nastoupil do něj. Uvnitř zjistil, že tato tramvaj ho k Matějovi nedoveze. Musel tedy na další zastávce vystoupit a opět čekat na ten správný vůz. Do prdele, já se z toho emhádéčka vážně jednou zvencnu! Drahý je to jak kráva a jezdí si to, jak chce, cedil skrz zuby.

Co když Matějovi nebude stát za to, aby na něj čekal? Vlastně mu to bylo jedno. Tak si prostě najde někoho, komu za to stát bude. Nicméně pocit, že vystoupí z tramvaje a Matěje tam neuvidí, byl čím dál silnější. Trochu se zklidnil, když uviděl konečně přijíždět vagon se správným číslem. Naskočil do něj jak tryska a za dalších sedm minut konečně dorazil na zastávku Újezd. Než vystoupil, z okna si všiml, že je nástupiště přelidněné.

Několikrát dav projel očima, ale Matěje neviděl. Když se ocitl na chodníku, chvíli jen stál na místě a zbrkle se rozhlížel kolem. Pak se prodíral lidmi ve snaze Matěje nalézt. Štěstí se na něj nakonec usmálo, když spatřil jeho tvář na konci houfu. Poznal ho okamžitě. Byl rád, že je tak pěkný i ve skutečnosti. Vlastně ještě hezčí.

Čím víc se k němu blížil, tím víc mu tlouklo srdce. Když konečně protnul jeho osobní prostor, podal mu ruku a s omluvným výrazem ve tváři ho pozdravil. Matěj mu ruku pevně stiskl a přitáhl si ho k sobě, což Dana příjemně vzrušilo.

„Ahoj, Matty, moc se omlouvám za zpoždění. Dostat se v Praze někam je někdy fakt příšerný, normálně nejela tramvaj. Doufám, žes nečekal moc dlouho,“ vysoukal ze sebe a cítil, že se začervenal.

Matějovi to zjevně vůbec nevadilo, jelikož se sladce usmál a odvětil: „Buď v klidu, Danny, nečekám dlouho. Taky jsem měl malý zpóžo. A emhádéčko jsem už dávno vodepsal, takže se vůbec ničemu nedivím. Důležitý je, že jseš tady.“

Dan se široce zazubil a tělem mu projelo silné vzrušení. „Skvělý! No a co teda podniknem? Chceš si nejdřív sednout na skleničku, nebo se půjdem rovnou projít na Petřín?“ Byl krásný den, takže by mu vůbec nevadilo, kdyby hned vyrazili na procházku. Jindy dával přednost spíše posezení v útulné kavárně či vinárně, teď se ovšem nemohl dočkat procházky.

„Jak chceš, hele. Pokud jde o mě, rád bych si dal tu prochajdu.“

Tím mu nahrál do noty, takže si to hned namířili vzhůru rozlehlými, nádherně kvetoucími sady k petřínské rozhledně.

Zprvu po sobě spíš jen stydlivě pokukovali a konverzaci se nedařilo rozvinout, ale zanedlouho si začali povídat. Oběma se ulevilo, že společné chvíle nestráví mlčením. Vždyť přece měli v plánu poznat jeden druhého. Alespoň Daniel si to přál. Když ušli asi čtyři sta metrů, Matěj navrhl krátké posezení na staré dřevěné lavičce u rozkvetlé jabloně, kterou právě míjeli. Dan absolutně nebyl proti. Oběma jistě přijde vhod na chvíli nastavit tvář mocné síle slunečních paprsků.

„Tak povídej, Matty, co kapela? Jak to frčí?“ vyzvídal Dan, znovu nastavil tvář slunci a ještě dodal: „Ježiš, to je krásně, já se z toho bezvadnýho počasí snad udělám.“

Jeho okaté flirtování přerušil Matějův smích. Kurňa, to bylo asi moc. Měl by ses krotit. Jsi trapák, Danieli! pokáral v duchu sám sebe. Pak z něho vypadlo: „Co se mi jako tlemíš? Já slunce miluju.“ Netrvalo dlouho a hlasitě se rozesmál i Daniel. Oba si své odpoledne náramně užívali.

„Ty mě fakt bavíš… No, co bych ti tak řekl. Nikdy jsem nezamýšlel dělat hudbu profesionálně. Nikdy jsem ani nechodil na hodiny zpěvu. Zpívat mě ale vždycky strašně bavilo, tak jsem s pár kámošema před rokem založil kapelu spíš jen tak z hecu. Bubeník měl ňáký kontakty, tak jsme pak přes něj chytli schopnýho manažera a dobře se nám to rozjelo. Však víš, dneska je to hlavně o štěstí. A bez dobrejch kontaktů jsi taky ztracenej. Vlastně ani nemusíš mít moc talentu.“

To nebylo nic, co by Dan nevěděl. I tak ho ale potěšilo, že měl Matěj zatím větší štěstí než on sám.

Matěj pokračoval: „Teď docela dost koncertujeme a přes léto máme v plánu udělat debutový album. Už nás přestávaj bavit neustálý dotazy fanoušků na koncertech, kde si můžou koupit cédéčko. A kapela by prostě svoji desku měla mít.“

Dan mu dal samozřejmě za pravdu, protože sdílel naprosto stejný názor. The Travelers byli též ve fázi příprav debutové desky. Materiálu bylo víc než dost, ale spíše se o všem jen mluvilo, než aby se konalo. V každé kapele zákonitě vznikají i neshody, takže se nikdo nemohl divit, že někdy všechno nejde tak, jak si člověk přeje. Trochu si zasteskl, jen si na to vzpomněl.

Zvedli se ze ztrouchnivělé lavičky a pokračovali v cestě k rozhledně. Občas řeč sice stála, ale to se dalo čekat, jelikož oba byli poněkud nervózní z prvního vzájemného oťukávání. Cestou si ještě na chvíli lehli do stínu mohutných rozkvetlých třešní. Musely mít minimálně sedmdesát let.

Májové sady oba dva uchvátily a přímo vábily k odpočinku. Jak tak chvíli mlčky leželi, ovíval je jarní vzduch provoněný květy ovocných stromů. Náramně si užívali tu úžasnou pohodu a na chvíli ztratili pojem o čase. Snad by dokonce usnuli, kdyby je náhle nevyrušilo hlasité zvonění Matějova mobilního telefonu. Dan ho zpražil pohledem a vyčkával jeho reakci. Rozzářily se mu oči, když Matěj zmáčkl symbol červeného sluchátka, mobil vložil zpět do kapsy a přisunul se blíž k Danovi.

Dan se v trávě spokojeně zavrtěl a přitom pocítil něco studeného na zadku. Nenápadně se otočil, aby se podíval, co to bylo. S nemilým překvapením spatřil na svých bleděmodrých kraťasech velkou hnědou skvrnu. Půda byla totiž stále nasáklá velkým množstvím vody, která za poslední měsíc napršela z hustých mraků. Nedával pozor a zavrtal se přímo do malé louže ukryté v trávě. Díky bohu, že to byla jen voda s trochou hlíny! Nedokázal si představit, jak by před Matějem zareagoval, kdyby si suverénně ustlal třeba na psím hovínku.

Utrhl trochu trávy a začal si kalhoty čistit. Matěj po něm začal zvědavě pokukovat. Dan si jeho pohledů s poněkud přihlouplým výrazem zprvu vůbec nevšiml. Pozornost teď plně zaměřil na špinavé kraťasy.

Když se mu hnědou skvrnu podařilo jakž takž vyčistit, dal si pod sebe mikinu a lehl si na břicho, aby mu slunce mokrý flek alespoň částečně vysušilo. Matěj na něj stále hleděl úsměvným pohledem. Ten chlapec ho zkrátka náramně bavil.

Dan otevřel oči a podíval se na hodinky. Došlo mu, že na chvíli usnul. Pohledem zabrousil na Mattyho, jenž bezvládně ležel v trávě a srandovně odfukoval. Přiblížil svá ústa k jeho uchu a cosi zašeptal. Spíš to byl jen tichý nesmyslný pazvuk. Matěj sebou trhl a s vytřeštěnýma očima hleděl na Dana: „C-co to? Kurňa, jsem se lek! Já usnul?“

„Jojo. A já taky. Úplně nás to tu ukolíbalo. Tak půjdeme už na tu rozhlednu?“ navrhl a podíval se na svůj zadek, „flekanec mi už uschnul.“

S rozbolavěnými zády se zvedli, vrátili se na hlavní cestu a za deset minut dorazili pod mohutnou železnou konstrukci.

Jejich zrak teď směřoval vzhůru na českou verzi Eiffelovky. Aby se blýskli jeden před druhým, snažili se předstírat velice vážný zájem o architekturu. A to tak, že se navzájem krmili všemožnými hloupostmi, jež měly mapovat historii rozhledny. Kdyby je slyšel sám architekt Pasovský, musel by se teď otáčet v hrobě. Koupili si vstupenku do proskleného patra se širokým rozhledem na celou Prahu. Dan Matěje předběhl, a aniž by se ho ptal, zaplatil za oba. Matěj chtěl zjevně něco namítnout, ale namísto toho jen Daniela letmo pohladil po zádech.

Právě spolu mířili po schodech k nebesům a Dan uvnitř pocítil blažené vibrace štěstí. Tenhle bezvadný den mu nesmí nikdo pokazit! Jak se tak zasnil, trochu se mu zatočila hlava. Závrať v mžiku rapidně zesílila, když se podíval pod sebe a v proskleném průzoru zjistil, že se nachází zhruba padesát metrů nad zemí. Zastavil se a křečovitě sevřel zábradlí. Matěj ho automaticky chytil za pás.

Daniel zavřel oči. Matějovy doteky nevnímal. Hlavou mu okamžitě bleskla vzpomínka na rodinnou dovolenou ve Slovenském ráji. Máma Eva odjakživa nesnášela výšky a měla z nich panický strach. Od začátku jednoznačně protestovala, že rozhodně nebude šplhat po žebříkách někde v jakýchsi roklinách. Bylo jí to ale k ničemu, jelikož zbytek rodiny s celoživotně sportovně založenými prarodiči byl pevně rozhodnut, že svou dovolenou stráví právě takovýmto akčním způsobem. Musela se tudíž, ač velmi nerada, podrobit většině.

Vrchní velitel děda rozhodl, že první den ve Slovenském ráji Kalvodovic zdolají roklinu Piecky. Eva si hned ráno zobla půlku neurolu, aby předešla případným hysterickým výlevům uprostřed soutěsky nad patnáctimetrovým vodopádem, jenž se údajně měl v roklině nacházet. Ovšem nějaký prášek na zklidnění tentokrát vůbec nepomohl.

Když rodinka dorazila k vodopádu, Eva odvážně zdolala prvních šest metrů žebříku. Pak zřejmě zázračný medikament přestal účinkovat, jelikož se chytila žebřin jako lačné klíště a nebyla schopná pokračovat ve statečném šplhání. Začala se klepat jako ratlík. Co bylo ještě horší, nedokázala slézt ani kratší cestu zpátky dolů. Dan na ni shora volal, ať se vůbec nedívá pod sebe a soustředí se na horní konec žebříku. Přitom se neubránil cukání koutků, protože Eva teď vypadala opravdu komicky. Mámě zakrátko ruply nervy a začala ze sebe sypat hysterický vodopád nadávek a všemožných výlevů, který svou silou předčil ten burácející pod ní.

„Do háje, co mám teď jako dělat? Já se nemůžu hnout. Dyť jsem vám říkala, že tohle nebude nic pro mě, ne? Ale zase jste mě vůbec neposlouchali. To si tu mám jako ustlat na žebřinách nebo co? Kdyby tu pode mnou aspoň neřval ten pitomej potok. Cáká to všude kolem a mám už úplně promočený boty. Je mi zima. Jestli udělám další krok, zřítím se dolů a šmitec. No co tak blbě čumíte? Pošlete pro mě vrtulník nebo něco!“

Evin hysterický monolog utnul až táta Michal, který všemu vyděšeně přihlížel necelé dva metry pod ní. Pomalu k ní vylezl a obklopil ji svým statným tělem, aby se uklidnila a cítila oporu. Ta však po něm mrskla rukou a málem oba shodila do burácejícího toku.

Jelikož byly rokliny Slovenského ráje při příznivém počasí vždy hojně navštěvované, dole pod vodopádem se mezitím v zástupu, připomínajícím dřívější frontu na banány, sešlo minimálně padesát dalších turistů, jimž nezbývalo než čekat a přihlížet napínavé, ovšem náramně komické události. Někteří měli celou dobu ve tváři vyděšené pohledy, většina se ale neubránila smíchu a úšklebkům. Pravda, jistá komičnost se tomu tyjátru rozhodně nedala upřít.

Nakonec se tátovi po pár minutách podařilo mámu dostat až na konec žebříku. Celou cestu zpátky do kempu ovšem hlasitě proklínala celou rodinu. Nadávala nejen na ně, ale dokonce neuvěřitelně uzemnila i jednoho mladého turistu procházejícího kolem. Cesty roklinami Slovenského ráje vedly vždy pouze v jednom směru – z dolní části rokliny k horní. Místo aby toho chudáka upozornila, že se takhle dolů nedostane, s vražedným pohledem na něj zavrčela: „Co tak čumíš? No, jenom utíkej. Čeká na tebe úžasnej žebříček s potůčkem.“

Následující dny pak trávila v kempu nebo chodila jen na krátké procházky po běžných lesních cestách. Aby nebyla sama, společnost jí dělala Eliška, která výškám a adrenalinu též moc neholdovala. Tenkrát to byla vskutku nezapomenutelná dovolená. Kalvodovic se zkrátka nikdy nenudí a svými historkami velice často dokazují, že česká filmová trilogie o povedené familii Homolkových byla natočena zcela trefně.

Jakmile Dan začal opět vnímat Matějovy doteky, cítil se fajn. Když konečně dokázal otevřít oči, uviděl před sebou překrásné panorama. Praha z ptačí perspektivy vypadá vskutku impozantně. Ostatně asi jako každé velké město. Naposledy ji měl možnost vidět z výšky, když natáčel s kapelou videoklip k písni Reverie.

Před Vánoci s kluky zavítal na žižkovskou věž. Z proskleného průzoru obrovských oken však nebylo skoro nic vidět. Z oblohy se hustě sypal sníh a nebylo možné rozpoznat ani chumelenici. Pozadí se totiž slilo v celistvou šeď, která proměnila obrovské skleněné tabule v neprůhlednou zeď. I tak to ale byl báječný den, na nějž Dan dodnes rád vzpomíná.

Tentokrát střechy všech domů zdobily zlaté odlesky odpoledního slunce, a navíc byla velmi dobrá viditelnost. Když se Dan pozorně zadíval severním směrem, z lehkého oparu vystupovala hora Říp. Neváhal a vytáhl svůj chytrý mobil, aby udělal pár snímků. Po chvíli pozorování měl pocit, že za Řípem snad zahlédl i zasněžené vrcholky.

„Ty bláho, Matty, já normálně vidím Krkonoše. Nebo Jizerky? Teď nevím. Podívej na ty bílý čepice na vrcholcích. Hele…“

Do dlaní lehce sevřel Matějovu hlavu a nasměroval ji stejným směrem, jímž se díval on. Přitom k němu přistoupil blíž a cíleně se otřel o jeho pevné pozadí. Slabě zasténal vzrušením. Matěj si toho všiml, lišácky se usmál a štípl ho do stehna.

„Fakt? Hm, kulový… Já nic nevidím. Nemám tu s sebou brejle na dálku.“

„Jo ták. To neva. Stejně je to takový zamlžený, ani já z toho skoro nic nemám,“ uklidňoval ho Dan.

Po schodech přicházelo čím dál více lidí a v proskleném prostoru začínalo být těsno. Oba se už nabažili překrásných pohledů, které jim rozhledna nabídla, takže nemuseli čelit návalům dalších zvědavců a vydali se zpět na pevnou zem.

Celou cestu zpět k tramvaji strávili horečnatými historkami. Vyfotili si selfie u té osudové sedmdesátileté třešně, vyměnili si telefonní čísla a každý pak zamířil na opačnou stranu nástupiště, jelikož neměli společnou cestu.

Už v tramvaji si Dan rekapituloval dnešní perfektně strávený den. Cítil lásku? Možná. Poblázněný byl však dokonale.Myšlenek na Matěje a chvíle strávené s ním se nemohl zbavit, ani když o půlnoci ulehl do postele. Trvalo minimálně dvě hodiny, než se hejno motýlů v jeho břiše trochu uklidnilo a on se dokázal bezmyšlenkovitě ponořit do říše snů. Snad ho tam opět potká.

Hodina herectví

Pondělí, 21. května 2012

Zmateně sebou trhl a chvíli jen zíral do prázdna. Okna jeho pokoje už zaplňovalo denní světlo, ale sluneční paprsky jimi neprocházely. Buď bylo na vstávání ještě brzy, nebo už příliš pozdě. Zrakem automaticky spočinul na hodinkách. Nahlas zakřičel: „Sakra, to se mi snad zdá! Jak jsem mohl zaspat?“

Ve škole už pomalu začínal být tématem nelichotivých diskuzí učitelů na poradách kvůli pozdním příchodům. Občas se mu povedlo vyskočit z postele včas a bez větších problémů, tentokrát však skřehotající zvuk budíku nepostřehl. Důvodem dnešního zaspání byl samozřejmě Matěj. Nakonec se mu o něm přece jen zdálo. Jediné, co si však ze snu dokázal uchovat, byl neuvěřitelně vzrušující pocit. Pádným důkazem byla pořádná erekce, s níž se probudil. Tentokrát nějak nechtěla odeznít.

Cestou nahoru po schodech do koupelny si velice nenápadně skrýval rozkrok tričkem. Protože Eva dnes měla zaslouženou dovolenou, určitě už byla vzhůru, aby ho mohla zahlédnout s pevným stožárem mezi nohama. To bylo to poslední, po čem toužil. Eva na něj vybafla z ložnice.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V tónech duhového života.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.