Karel Schulz

Narodil se jako syn překladatele Ivana Schulze a harfistky Jarmily Mařákové, sestry Otakara Mařáka. Po maturitě roku 1918 krátce studoval práva a medicínu, lékařskou fakultu však z finančních důvodů nedokončil. V roce 1926 konvertoval ke katolicismu. Z Devětsilu byl téhož roku vyloučen pro podezření z plagiátství na díle Stevensona u své povídky Hughesův ústav. Byl soudničkářem, divadelním a filmovým kritikem Lidových novin (v letech 1927–30). Po návratu do Prahy se stal parlamentním zpravodajem Lidových listů (1930–35) a vedoucím redaktorem Národní politiky (1935–42).

Peníz z noclehárny

Soubor osmi psychologických povídek (Per amica silentia lunae, Chvála milosrdenství aneb Amarantus, Zrcadla, Píseň milostná, Balada o deštníku, Peníz z noclehárny, Tvář na obraze a Rekviem), který vyšel poprvé r. 1940, ztvárňuje osudy sociálních vyděděnců, žebráků, nevěstek. Prózy, jejichž dějová linie je potlačena na minimum, zobrazují konflikty lidského nitra, dobrodružství zjitřených duší, horečnaté a snové zážitky

Karel Schulz

Peníz z noclehárny

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-120-5

Obsah

PER AMICA SILENTIA LUNAE

CHVÁLA MILOSRDENSTVÍ aneb AMARANTHUS

ZRCADLA

PÍSEŇ MILOSTNÁ

BALADA O DEŠTNÍKU

PENÍZ Z NOCLEHÁRNY

TVÁŘ NA OBRAZE

REKVIEM

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

PER AMICA SILENTIA LUNAE

Zjevení lze potkati na všech cestách, hledal je tedy na cestách bídy. Lidé bez přístřeší, nevěstky a žebráci potkávali ho za svých dlouhých nocí, mlčenlivě, ale s úzkostí pozorujícího jejich utrpení a kráčejícího stále v jejich stopách. Dokonce se někdy domníval, že jest jim již blízko.

Byl kdysi dítětem, které se prohánělo po hřištích, bálo se plakat, když bylo samo, chodilo do školy, kde vycpaná sova na žluté skříni snila v teplém šeru přírodopisného kabinetu a kde na tabuli rozepsaná rovnice mluvila jen o věcech nekonečných. Řešíval početní úkoly, příliš těžké pro jeho pochopení, a byl tak mlád, že věříval pouze věcem nevypočitatelným. Pak dospěl a stal se mužem.

Někdy byl život tak lákavý jako události ve starých cestopisech. Někdy. Ale patrně se mu to jen zdálo.

Byl by se chtěl raději stát hercem, aby mohl vytvářet všechny životy, jichž děje mu bylo odepřeno prožívat ve skutečnosti. Vždyť nejlépe dovedl žíti jen ty příhody, které se ve skutečnosti nikdy nestaly. A místo toho byl vším, jen tím ne, čím chtěl býti opravdu sám.

Pak se dostal do jakési velké prázdnoty, nad kterou ani hvězdy nesvítily. Tloukl kolem sebe zbytečnými rozmachy, aby se vysvobodil, ale bylo to jen z jakéhosi bláznovství, které nebylo ani statečné, ani zoufalé. To již ztratil své zaměstnání a měl bídu a hlad. Měl hlad, jako jej mají chudí v rozpálených ulicích města, kde se potloukal s ostatní-mi žebráky beze stop a bez povšimnutí, zanechávaje za sebou jen zápach ztuchliny a výkalů, mezi nimiž spal a mezi nimiž se probouzel na okraji města, se zoufalou tvrdošíjností znovu a znovu se vraceje do ulic, kde každý den byl jen počátkem nové bídy a kde se vše opakovalo.

Jedné noci zabloudil do opuštěné cihelny mezi žebráky, kteří již spali. Seděl daleko od nich a spánek, marně přivolávaný, bloudil po střechách domů. Tenkrát ho po prvé napadlo, nač vlastně čeká - - ? Snad se zamiloval do života jen z nedorozumění. A když tak myslil na smrt, zpozoroval, že od žebráků se oddělil malý stín a přešel po sněhu. Bylo to slepé děvčátko, domnívající se, že všichni již usnuli, a tápající se vztaženýma ručkama na místo, kde bylo volněji.

Ono netápe, ono tančí. Jen v noci vstává, když ví, že všichni spí, jen v noci si jde hrát a tančit, aby je nikdo neviděl, neboť se stydí za svůj slepý taneček. Je šťastna, že je sama. Tančí půvabně a ne-uměle, tančí svou zvláštní žebráckou písničku, které by stejně nikdo nerozuměl. Za ní v hromadách odpočívají spáči, zabaleni do hadrů a ponořeni do snů, nevidouce nikdy nic z tohoto výjevu.

Užasl nad takovou krásou. Také byla hluboká noc. Jak mohl vědět, že ona je slepá? Nerozuměl tomuto nočnímu tanci opuštěného děvčátka, vnímal jen přesličnou krásu těch drobných poskoků, pomalého otáčení, váhavého rozevlátí rukou, nevýslovnou něhu tichých slov, nesouvislých a okamžitých, tichounce zpívaných k tanci. A pak ten chleba! Neboť svůj krajíček nedojedeného chleba, s nímž byla patrně usnula, držela si nyní v ručce i při tanci.

Přiblížil se a zavadila o něho.

Překvapeně poznala, že ji někdo viděl, a instinktivně ucítila, že není z nich, že je to cizinec. Rázem se proměnila. Stojí před ním dvanáctiletá žebračka a prosí o almužnu. Učinil zoufalý posunek po tom chlebu, ale nedotkl se ho. Ona prosí a natahuje ručku. Stojí oba proti sobě; tma a sníh houstnou, tma a sníh je zastírají i s jejich marným pohybem.

Tak se učil kráse a beznaději.

Pojednou se zdálo, že jest již zachráněn. Nalezl si opět práci, ale musil opustit Prahu a odjet do Brna. Vítal to, neboť si toto město položil na různé rovnoběžky a vyzdobil si je takovou nádherou a tak kouzelnými sny, že málokdy přemýšlel o něčem s takovými nadějemi. Každé cizí místo ostatně zdálo se mu být počátkem nového štěstí. Spěchal na nádraží, zpívalo se ve všech nálevnách, harmonika žebrákova plakala v průjezdě, v bankách zvonilo zlato a telefony.

Do Brna přijel pozdě večer, za tmy, byla zima, trochu blátivého sněhu leželo v ulicích a do něho kalně svítily lucerny, nažloutlé jak boule hnisu. První dojem byl ze všech nejodpornější. Byl špinavý zimní večer, ulice od nádraží byla šedivá a výkladní skříně svítily mdle a na půl osleplé. Ohavné činžáky trčely do tmy a po nich běhaly skvr-ny světla. Díval se překvapeně do tváří lidí, a tyto tváře byly netečné, unavené a lhostejné. Pak později potkával lidi s umělým veselím a lidi na nekonečných cestách a všichni byli takoví.

Noc předčasně vstala s dlažby. Město leželo jako v bažinách, a bylo to město kupecké, a přízrak tvrdé pevnosti stál nad ním na kopci, kde mrazívalo i za dnů nejparnějších.

Zde zůstal. Město bylo stále temné, ač podle toho, co viděl kolem sebe, by se zdálo, že život je veselý. Nikdy tomu nerozuměl. Ulice pulsovaly klidným tempem, prostor v nich se úžil, vzduch byl suchý a bavlněný prach vyletoval z tkalcovských továrních strojů, básníci se zde vraždili pro severskou nemoc a olejovitá sedlina továrních ulic čpěla do listnatých lesů, rozehřátých neustále se měnícími barvami. I hříchy zde byly olejovité i práce olejovitá. A město se někdy pokrývalo chmurností až děsivou. Byly večery, kdy byl tesknotou nemocný a všem směšný pro svou palčivou touhu uprchnouti odsud, vrátit se, vrátit se s hanbou a bez očekávaných milostí, ale jen moci uprchnout s hanbou a pranic nedbati na opovržení lidu pracujícího.

Což zde žije? Snad se zjevuje někde v jiné podobě. Nikdy nepředvídal, co se vše může stát. Snad se vrátí minulé doby, kdy bude opět nutno věřit kouzlům a čarodějnictví; přízraky a mámení po-tkáme v denním světle a nikdo nebude jist před vlastní nevěrou.

Stoje před jakýmsi hotelem, jehož průčelí známe ze starých pohlednic, byl znovu a znovu zaujat vlastním osudem. Ale andělé zahaleni do svých křídel a dlouhých vlasů stojí u trůnu Božího a zjevují se jen na místech osamělých a pouze těm, kteří jsou ve stavu milosti. Představoval si vše vždy jinak a jinak.

A večer mu bývalo smutno, jako když je člověku smutno.

Jednoho dne mu přítel řekl: »Už jste se byl podívat na ty věci u Kapucínů?« - Odmítl jakoukoliv podívanou. A nutno přiznat, že nejraději by byl viděl nějakou podívanou pouťovou, při které by řinčely písně aristonů, kde by se tančilo, prodavači by stáli u hromad falešného zlata a chválili jeho přednosti, obchodní příručí by oslňovali novými kravatami a u stánků mezi houpačkami a kolotočem by se ve výčepu popíjel likér, nazvaný třebas Vzpomínka na Marii. Kde jsou ty krásné neděle na předměstí, kdy okouzleni tolika rozmanitostmi jsme poslouchali hudbu pětičlenného orchestru, doufajíce v budoucnost?

Ale přítel líčil vše tak zajímavě, že se rozhodl. Šli do kapucínského kláštera.

Fortna se otevřela jako na Boží pokyn, bez hluku a bez čekání. Vzduch v chodbách byl silný a trpký. Kapucín mluvil cosi o dávných dobách, a to tak přesvědčivě, že mu bylo možno uvěřiti. Sestupovali do krypt.

Suchý vzduch tohoto města konservoval nejen živá, ale i mrtvá těla, a ta po staletí nehnila. Nakláněje se do otevřených rakví, pomalovaných bledými růžemi a věnečky, viděl barona Trenka bez je-ho historie, ale s tělem tak suchým a hnědým, jako jsou skvrny na starém papíru, přecházející někdy až do zlatova. Viděl řady mrtvých mnichů v rozpadlých hábitech, kosti a svaly, zdobené růženci a sladkou něhou svatých obrázků, jaké se prodávaly na dávných poutích, těla šlechticů ve škorních a v cárech bývalého aksamitu a celkem bez zájmu se díval na tento cibus vermium, na to, co jednou vstane a půjde po hvězdách, až přijde onen Den. - Svítilny hořely pod klenbou hrobek drze a dotěrně. Věčnost ležela na tváři mrtvých; on a mnich nebyli zde sami.

Až pojednou se zastavil, tváří v tvář velké samotě.

V rakvi pod ním ležela jakási osmnáctiletá markýza a snad bylo dávno určeno, aby se s ní setkal teprve nyní zde; snad to, že ji uvidí až v tomto století epilepsie, se vědělo už tenkrát, kdy ještě ona klidně žila a vyšívala pro oltář. Čas není tak dlouhý a lidé se často setkávají ve velké mezeře věků.

Tato mrtvá byla ošklivá a seschlá. Místo svalů měla tenké provazy hnědého prachu, který jen tím, že jej nikdo nezvířil, držel dosud pohromadě. Nějaké látky plesnivěly s ní v rakvi, kde ležela, dávno již ne mezi květinami. Drobné, vyschlé ruce byly posunuty poněkud k lebce, staletími již černé. To vše bylo obvyklé jako u ostatních.

Ale jedno bylo vzácné a zvláštní.

Byl to sklon její hlavy.

Zapomněl na všechno, co kdy viděl krásného, a sledoval jen půvab tohoto pohybu, navždy zarýsovaného do věčnosti, jen tím byla líbezná a sličná a musil neustále pohlížeti, nevšímaje si všeho ostatního, na jeho něhu a dojímavost. Taková nádhera krásy hořela v jeho liniích a výrazu a propalovala se do něho, tajemná nesmrtelností.

Zde byla krása.

Snad i vy jste již někdy viděli sklon dívčí hlavy v rakvi a byl prolnut z nějakých neznámých smutků a snů, v nichž dřímala, zatím co její duše v nebi vzpomínala na mrtvou. Snad i vás dojímal znakem a znamením věrnosti, kterou nebylo už komu dát, a svým slibem, tak slavným a pevným, jak dovedou slibovat jen mrtví. Ale zde bylo ještě daleko víc. Tento sklon hlavy nebyl zneklidněn žádnou žádostí, ani zvlněn touhou, ale byl klidný, tklivý a svrchovaný, přísný a cudný a byla v něm krása tak duchovní a nadpomyslná, že její záření spalovalo. Nebyl to okamžik krásy, byla to věčnost krásy.

Zvykáme si příliš na opakování věcí. Vzpomínám nyní na tvé závratě, ty, který jsi byl omráčen šílenou nádherou onoho sklonu hlavy, na tvé touhy, nikdy nesplněné, vzpomínám na tvá marná úsilí, na všechny záchvěvy tvého ducha, na vše, co kdy bylo u tebe vyplýtváno pro nic!

A od toho dne byl posedlý tímto obrazem mrtvé. Musil stále a stále na něj mysliti, ponořovati se do jeho záře, vyvolávati si jeho křivky. Kdykoliv myslil na tuto krásu, chvěl se před její velikostí a slávou. Žádná moc pozemská se jí nemohla připodobniti. Byly dny jako dny. Přicházela noc. Žíravina temnot leptá sny, protékajíc spícím prosto-rem. Poslední vidění, duše je zajatá stále touž úzkostí, hypnotisována týmž snem. Vytéká krev z ran a chropot z úst, leč ještě nepřišel konec tohoto století.

A tvá úzkost roste.

Zde byla krása zářící a věčná, skrytá v jediném pohybu, v jediné zkratce vteřiny a čas tě unášel a svět byl malý.

Častokrát nyní navštěvoval kryptu, příliš rozpačitý před zkoumavými pohledy vždy ho provázejícího mnicha, který jako by ho podezíral z jakýchsi nečistých žádostí a stále byl připraven opásati svá ramena štolou zpovědníka.

Vše žilo kolem a přece se strašně stýskalo po člověku. Šel hledat takovou krásu u živých dívek a viděl jejich hlavy skloněné v lichotkách i v ponížení, v nestoudnosti i v popelu bídy, v lesku tanečních síní a světel, u hřbitovních i nemocničních zdí, v rozpoutání žádosti na ložích ještě vlhkých a rozpálených, i v hořkém prolnutí skrytých a mlčenlivých bolestí, viděl je sklánět hlavy za všech svých přetvářek, které dovedl vyhrát až do nejosudnější pravdivosti, a viděl je ve všech svých projevech neřesti a milosti, takže by byl mohl takřka sestavit obrazy, diagramy a křivky celé té hierarchie půvabu, ale nikdy, nikdy již nespatřil krásu tak dokonalou jako tam u té, která nemohla býti již oklamána a které andělé zpívali v její samotě.

Ulice zatím pulsovaly dál svým klidným tempem, bavlněný prach vyletoval z tkalcovských továrních strojů a stará pevnost chránila toto kupecké město, Čpící olejovitou sedlinou, město, do jehož podzemí ukryl Bůh tajemství krásy, na kterou myslil věrně, procházeje ulicemi, stále zde cizinec.

Jaké bylo tajemství krásy tak důvěrné a tvůrčí?

Hodiny odbíjely tak jako za jeho dětství. Zanedlouho, takřka již za několik dnů odjede z tohoto místa navždy, jeho život bude pokračovat jinde a pak přijde den, kdy bude mluvit jen o svých bludech a omylech. Řekne: Čekal jsem více, čekal jsem vždy více.

A to bude vše, co bude kdy umět o sobě říci.

Ale možná, že to bude i jinak.

Měl prapodivná neštěstí již od dětství, nemyslil, Že by se to ještě změnilo. A přece bývaly doby, kdy byl šťasten. Nyní ví o zjevení krásy tak intensivní, jakou nenalezl ani v knihách básníků, ani ve zvučícím tichu koncertních síní. Mluvila za hlubiny, za naději, za rosnou čistotu květin, padlé hvězdy a za lidský žal. Viděl ji. Byla tady a on stál před ní.

Jeho odjezd se blížil.

Jedné noci zabloudil až kamsi na předměstí, k řece temné jak tovární kal a noc byla těžká. Krychle továren stály v temnotě opodál a několik komínů se rýsovalo na stěně noci, činžáky byly začouzené a oprýskané, dělnické kasárny s okny slepými jako skořápky vajec a k úzkým vratům vedly cesty posypané škvárou. Titěrný železný most byl položen přes toto tovární rameno řeky a na něm spatřil v pruhu měsíčního světla bez pohybu stát dívku. V tuto hodinu uprostřed noci, sama nad řekou vypadala v těžké hmotě okolních továrních bloků jako lehký, průzračný stín; tato milenka sebevrahů měla dělnické upracované ruce, vlněný, ubohý šátek a střevíčky plné bláta. Nehybná a neživá, strnulá, mlčky hledíc do kalné řeky, neviděla, že k ní přistoupil. Povšiml si, že byla oblečena tak nějak narychlo, zdálo se, že uprchla z nějakého velkého ponížení a přetrpěné hanby a že jí už na ničem nezáleželo. Vetřel se do jejího života drze a dotěrně, mluvil na ni, ale neodpovídala. Nic jí už nepřipomínal. Svět byl mrtvý.

Stál těsně u ní, opíraje se lokty o zábradlí a jasně poznával, že ona ho již ani nevidí, ani neslyší. Její duše byla daleko a tělo, nalomeno nějakým strašlivým tlakem, spočívalo přes traversu zábradlí jako zapomenuto. Propast byla volána a zdálo se, že odpovídala.

Tentokráte by byl vykřikl jako šílený, když zděšeně couvl před svým poznáním: tato živá, jediná ze všech, měla nyní tentýž sklon hlavy, jaký viděl tam u mrtvé, tentýž tajemný výraz neporovnatelné krásy, tvůrčí pohyb, prolamující se do prostoru bez hranic, krvácení krásy, krása sama, vítězná a absolutní.

Prchal po mostě nad páchnoucí fabriční řekou do nočních, továrních uliček, volaje o pomoc pro tuto dívku, když předtím marně se snažil odtrhnou- ti ji od zábradlí, chtěje pomoci, chtěje zachránit, chtěje vysvobodit. Běžel do temnot, tluče na slepá okna, klopýtaje o dlažbu, tápaje podél domovních stěn.

Ale ty?

Ale já?

Posléze se vzpamatoval. Nalezl i odvahu se vrátit. Vrátil se však na místo, kde už nikdo nebyl. Ba, ani šátek, kabátek nebo dopis.

Ráno se opět před ním fortna kláštera otevřela jako na Boží pokyn, bez hluku a bez čekání. Také mnich se nevyrušil ze svého růžence, veda ho obvyklou cestou k mrtvé. Vše bylo totéž.

A všechna plnost krásy, vtělená do jediného pohybu, kouzelná a nádherná, hořela v tajemné nesmrtelnosti, strhovala hvězdy a krášlila svět, modlíc se nad jeho hnilobou, stoupala stále výš a výš, stvořena jakousi strašlivou silou a probolavělá těžkým nesmírným tajemstvím; čím byly rozjásány či umučeny tyto dvě dívky, co viděly v hodince smrti, jak se zrodila tato krása, co činit, by zůstala, jak se stalo, že je vůbec tady na světě?

Chvěl se při dnešní návštěvě tolik, že kněz ho zachytil oběma rukama. Pravil: »Ano, je to smutné. Povšiml jste si toho podivného sklonu hlavy, viďte? Je to typický pohyb těch, kteří jsou pohřbeni

za živa. «

CHVÁLA MILOSRDENSTVÍ aneb AMARANTHUS

Tato ulice nemá jména a nebude je asi mít nikdy. Je ztracena v tovární čtvrti mezi obdélníky černých budov, je to ulice jen o několika činžácích, a v jednom z nich v přízemí je špinavá vlhká nálevna s olámaným cínem stále politého výčepního stolu a s věčným pláčem opilců. Ztrácí se kdesi v hlinité dálce za okrajem města, je takřka z města vyvržena a vždy pokryta nějakou nečistotou, je to ulice hrobařská. Blízko čadí továrny a padající saze se mísí s prachem, usazujícím se na stěnách činžáků. Někdy si zde na dlažbě hrají také děti, ale málokdo má odvahu přihlížeti jejich hrám. Čas od času některé z nich zmizí, snad umřelo, snad šlo na učení k ďáblovi, těžko to říci.

Nuže, v této ulici se skrýval a zde ho také zatkli. Teprve podrobným vyšetřováním, vedeným s velkou pečlivostí, se zjistily všechny jeho zločiny, a tu se objevilo pásmo činů tak příšerných, neřestí tak zoufalých a krutých a prováděných s takovou chladnokrevností, vypočítavostí a s tak naprostým pohrdáním k zákonům a k řádu spravedlnosti, že lidé strnuli v hrůze nad tímto netvorem, který páchal věci, pro které nebylo dosud příkladu ani v soudních análech, ani v lidské paměti. Objevily se vraždy, prováděné tak rafinovaně, a zlo, provázené takovým trápením a mučením obětí, že všichni, kdo sledovali vyšetřování, oněměli úžasem nad přemírou zla, skrývajícího se v jediném lidském srdci. Byl to netvor v lidské podobě a jeho zlá a znetvořená tvář dlouho děsila čtenáře novin, noční chodce a osamělé ženy, kdykoliv si vzpomněli na jeho jméno. Měně a střídaje všechny možnosti a způsoby zla, plánovitě a s přesnou vypočítavostí, do nepříčetnosti rozjásán nad zmítáním a bezmocností obětí, on korunoval zločin a nikdo ho již nemohl překonat. A zatím co nové a nové podrobnosti a zprávy o jeho neřestech obetkávaly zeměkouli po kabelech a telegrafních drátech a novinářští zpravodajové marně hledali slova tak pochmurná, kterými by vše mohli plně vylíčit, on seděl již v okovech v žaláři a se svraštělým čelem očekával rozsudek.

Čím mu byla smrt? Vysměje se katovi i jeho ponuré obřadnosti, vysměje se zvuku umíráčku i poslední útěše duchovního správce trestnice a bude-li odsouzen i na smrt nejpotupnější, zemře vlastně bez trestu. Nic ho již nemůže po tom, co spáchal a prožil, vyděsit a bude mu jen pro smích poslední noc, vyplněná hrou v karty a hovorem s dozorci, úmyslně rozprávějícími o věcech bezvýznamných. Jeho úkol jest již skončen. Nechť neotálejí, každé ráno na vězeňském dvoře je sychravé a špinavé a každé se hodí pro oběšení, nechť neotálejí!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Peníz z noclehárny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.