Mým rodičům

Copyright © Jeniffer Laam, 2013

Translation © Háta Kreisinger Komňacká, 2015

First published as THE SECRET DAUGHTER OF THE TSAR.

ISBN 978-80-7252-574-4

Předmluva

Zámek Hvidøre, Kodaň, říjen 1927

Kuchyní se rozdrnčel zvonek, kterým si stará paní přivolávala služebnictvo. Annika se společně s ostatními dívkami rozhovořila hlasitěji, aby jeho zvuk přehlušila. Nejnovější klepy si chtěla vyslechnout bez vyrušování.

Zakrátko však jejich smích přešel do občasného zahihňání a pak ustal docela. Na Anniku úkosem zahlížel muž s kulatým obličejem, zástupce šéfkuchaře, jako by každý její pohyb předem odsuzoval k neúspěchu. Když si do úst strčila poslední sousto slanečka a vychutnávala si, jak jí jeho mastná kůže klouže po jazyku, pod ledovým pohledem vystrašeně ztuhla. Jestli svoje povinnosti nebude plnit dost důsledně, propustí ji bez mzdy. Nezáviděníhodný úkol zavděčit se Marii Fjodorovně Romanovové, ať si usmyslí cokoli, svěří někomu jinému. Raději si rychle otřela rty plátěným ubrouskem a omluvila se.

V patře našla Annika Marii Fjodorovnu, jak trůní ve svém oblíbeném křesle s květovaným potahem. Navzdory lezavému podzimnímu chladu carevna vdova nařídila, aby jí sezení přestěhovali z místa na slunci do méně osvětleného kouta pokoje. Annika měla podezření, že nechce, aby jí mladý host v ubývajícím světle počítal vrásky.

Návštěvník se skláněl nad zašlým samovarem a stiskl jeho hubici tvarovanou do podoby vlčí hlavy, aby Marii Fjodorovně nalil čerstvý čaj. „Car Mikuláš a carevna Alexandra chtěli, aby se vaše vnučky věnovaly sportu, že?“ Dánsky mluvil bezchybně, ale jeho silný německý přízvuk ostře zvýrazňoval každičkou souhlásku. „Mám dojem, že i na úplném konci, když byla carská rodina držena v zajetí na Sibiři…“ Jakmile u dveří spatřil Anniku, uprostřed věty zaváhal a přinutil se k bezkrevnému úsměvu.

„Tady jsi,“ obořila se na ni Marie Fjodorovna. „Co ti tak trvalo?“ Přitáhla si ošoupanou hermelínovou štólu těsněji ke krku a luskla prsty. „Odveď pana Krauseho ke dveřím. Jeho audience právě skončila.“

Annika vysekla rychlé pukrle, které by Marii mělo dostatečně potěšit a zároveň z něj tak příšerně nebolela lýtka. Německý host se na ni zamračil a Annika místo odpovědi jen krátce pokrčila rameny. I přes jeho hezké rysy se jí tenhle zachmuřený mladý muž nezdál nijak přitažlivý.

Herr Krause obrátil svou zdrcující pozornost zpátky k Marii Fjodorovně. „Carevno, já ještě nemohu odejít. Dosud jste nedokončila svoje vyprávění o prázdninách vaší rodiny na pobřeží Baltu, než nastaly problémy.“

Mariin výraz pod silnou vrstvou pudru zjihl. Pohladila zlacené okraje v kůži vázaného alba, které měla rozložené v klíně. Zrakem přelétla vybledlou fotografii svých čtyř vnuček, jak stojí v řadě od nejmenší po nejvyšší a drží se za ruce. Všechny dívky byly oblečené do stejných bílých bavlněných šatů a na hlavách měly obří klobouky proti slunci s dlouhými stuhami. Tváře nakláněly upejpavě na stranu a koketně se na fotografa usmívaly, dosud nepoznamenané byť jen tušením nadcházejících potíží.

„Niky a Alix nesmírně rádi hrají tenis.“ Marie Fjodorovna se natáhla pro křehký čajový šálek postavený u samovaru. Herr Krause ještě jednou stiskl hubici. Čaj sladce voněl hřebíčkem a skořicí. „Naučili ho i starší dívky. Jen s velkokněžnou Taťánou mají kříž, nedaří se jí podání.“

„Ano, slyšel jsem, že váš syn, car Mikuláš, byl dychtivý sportovec,“ poznamenal Herr Krause. „Dokonce i během svých posledních dní se prý snažil uklidnit každodenními procházkami a cvičil prostná.“

Marie Fjodorovna vytrhla Herr Krausemu šálek a vroucí voda mu stříkla na ruku. Vyjekl a sesypal se na židli. Mariina rychlost Anniku vzhledem k jejímu věku zaskočila. Carevna vdova ale koneckonců realitu vždycky odháněla s naprostým znechucením, jako když někdo vyruší medvěda ze zimního spánku. „Vyprovoď ho ke dveřím,“ přikázala rázně.

Herr Krause popadl plátěný ubrousek, položený na skříňce s čínským porcelánem, a přitiskl si ho na ruku. Jeho štíhlá postava zapadla hluboko do vybledlého čalounění křesla pro hosta, až to vypadalo, že s ním nic nehne. „Nechápu.“

„Car dosud nezakusil své poslední dny,“ prohlásila chraptivě Marie Fjodorovna a přeskočil jí při tom hlas. Tenké modré žíly na krku se jí pod tenoučkou kůží napjaly. Annika přenesla váhu z jedné nohy na druhou a připravovala se na to, že teď bude muset vydržet přinejmenším čtvrt hodiny mlčky stát a poslouchat další z Mariiných ohromujících výkladů o tom, jak car a jeho rodina teoreticky mohli uniknout bolševické popravčí četě a ukrývají se v Paříži nebo San Francisku anebo v sibiřské pustině. Annika už vyslechla stovku scénářů, jeden nepravděpodobnější než druhý.

Dnes večer si však Marie Fjodorovna pouze uhladila nakrátko sestřiženou kudrnatou ofinu. „Zachráníme Nikyho, Alix i děti. Vypátráme mou ztracenou vnučku.“ Hlas se jí znovu zlomil a o oktávu klesl. „Pak mi Alix odpustí.“

Herr Krause natáhl k Marii ruku. Opovržlivě po něm střelila pohledem, a tak ruku raději rychle složil zpátky do klína. „Odpustí vám co?“

Marie Fjodorovna stiskla rty, vstala a opřela se o okenní parapet. Roztáhla hedvábné záclony a zahleděla se na oblázkovou pláž venku. Její zarmoucený, pátravý pohled Annice znovu připomněl ošidnou situaci, v níž se stará paní nacházela. Hvidørský zámek Marii Fjodorovně sice kdysi patřil, ale od revoluce v Rusku tu žila jen díky přízni svého synovce, dánského krále Kristiána.

„Rozumím. Jste vyčerpaná. Už jsem vás zdržoval příliš dlouho.“ Herr Krause odhodil zašpiněný ubrousek zpátky na skříňku, vstal a zamířil pryč. U dveří se s kostnatými prsty položenými na uvolněné klice prudce zarazil. „Neztrácejte naději, carevno. Vytrvejte a zůstaňte věrná.“ Pravou nohou o krok ucouvl a položil si levou dlaň na srdce. Na hřbetu ruky měl zarudlý puchýř. „Vrátíme vaší rodině trůn. Slibuji.“ Hluboce se uklonil směrem k Marii Fjodorovně a pak následoval Anniku ven do chodby.

Většina návštěvníků Hvidørského zámku nedokázala odtrhnout zrak od klenutého stropu, sousoší lemujících stěny a stříbrných hřebenů vln Baltu, jež bylo vidět z vysokých oken. V jinak účelně zařízeném sídle se taková opulentnost zdála nepatřičná, stejně jako kožešiny a perly, které Marie nosila ke svým praktickým domácím šatům a pevným černým střevícům. Pohled Herr Krauseho však zůstával upřený na schody. Z kapsy saka vytáhl kapesník a omotal si jej kolem opařené ruky. „Copak carevna vdova nechápe, co se stalo s carovou rodinou?“

„Ta chudinka během revoluce o všechny přišla.“ Annika prsty sledovala kované železné zábradlí, zatímco hosta vedla hlavním schodištěm dolů. „Nikdy o nich nemluví v minulém čase a odmítá se bavit s těmi, kdo si něco takového dovolí.“

Herr Krause sebou trhl. „Měl bych se vrátit a omluvit se?“

„Podle mě by to bylo k ničemu. Vypadá to, že pro dnešní večer už je zase ztracená v jiném světě.“

Nachýlil hlavu ke straně. „Rozuměla jste tomu, co povídala o té ztracené vnučce?“

Annika potlačila zachvění. Tohle téma ji nezajímalo. Na druhou stranu, jakmile Herr Krause odejde, stráví zbytek večera v Mariině pokoji, kde bude vyšívat na utěrky barevné květiny a stará paní zatím bude blouznit o staré zemi a starých časech. „O ztracené vnučce už se zmiňovala. Některá děvčata mají za to, že mluví o Anně Andersonové.“

Pohrdlivě se zasmál. Annice nezáleželo na tom, jak příkře to znělo. „O té pomatené ženské, co tvrdí, že je velkokněžna Anastázie?“

„To nikdo neví. Nikdo si netroufá se carevny vdovy zeptat, k čemu došlo. Proč bychom taky měli? Pravda je příliš strašná na to, aby se o ní člověk ještě bavil.“ Annika pomyslela na carskou rodinu namačkanou v přízemí sibiřského domu, kde ji drželi uvězněnou. Ten příběh už znala až příliš dobře. Dokázala si živě představit kvílivé skřeky dívek, rány výstřelů i ohavný zvuk masa trhaného hrotem bajonetu. Někdy mívala pocit, jako by v té místnosti byla taky.

„Kromě toho carevna vdova tvrzení Anny Andersonové okamžitě popřela.“ Annika zrychlila krok. „Nazvala ji hloupou šejdířkou, které jde jen o peníze. Ale přece jenom jí je osmdesát. Chuděra už nedokáže rozlišit mrtvé od živých.“ Zastavila se těsně před hlavním vchodem a otevřela šatník v hale. Na špičkách se natáhla pro svrchník Herr Krauseho a jeho černý plstěný klobouk na horním věšáku. „Na to, co vykládá o nějaké ztracené vnučce, bych moc nesázela.“

Herr Krause ji náhle uchopil za paži. Annika se pokusila z jeho sevření vykroutit. Nebylo sice bolestivé, ale držel ji pevně. „Co vykládá? Co jsi slyšela?“

Probodl ji ledově modrýma očima, které Annice připomínaly rumunského hypnotizéra, co v létě občas vystupoval v zahradách v Tivoli. Teď už chápala, jak to že Marie vpustila tohohle mladého muže do svých komnat, ačkoli už tolik návštěvníků před ním odmítla. „Pozdě odpoledne, kdy blouznívá nejvíc, ji občas slýchávám volat: ,Alix, odpusť mi. Bude v bezpečí. Bude v bezpečí. Ochráníme tvou pátou dceru.‘“

„Nerozumím.“ Herr Krause zaryl prsty hlouběji do Anničiny paže. „Car Mikuláš a carevna Alexandra měli jen čtyři dcery a jednoho syna.“

„Určitě je to jen další výplod carevniny fantazie.“

„Zajisté. Zjevně je to nemocná žena.“ Herr Krause pustil Anničinu paži a dovolil jí podat mu klobouk a kabát. „Možná bych si mohl s carevnou vdovou promluvit znovu zítra dopoledne, až jí to bude myslet jasněji.“

Celé dopoledne bez carevnina blábolení? Annika se v duchu usmála. „Mohla bych jí povědět, že jste měl o osudu cara a jeho rodiny nesprávné informace. Snad pak svolí k tomu, aby se s vámi ještě jednou setkala.“

Herr Krause se sklonil, vzal ji za ruku a překvapivě měkkými rty jí políbil špičky prstů. „To by mě velice potěšilo.“

Annika otevřela vstupní dveře do mrazivého pobřežního vichru. Herr Krause se nedal zastrašit, nasadil si klobouk, přitáhl si kabát blíž k tělu a schody na nádvoří bral po dvou. Naposledy se ohlédl a smekl klobouk jejím směrem. Jeho nečekaný příval energie připadal Annice divný, když se vzalo v potaz, že strávil většinu odpoledne posloucháním Mariiných bludů. Marie Fjodorovna se ale koneckonců často zmiňovala o zvláštních německých manýrách. Třeba je stará paní bystřejší, než si Annika dosud uvědomovala.

Jedna

Los Angeles, současnost

„Snažím se ti změnit život k lepšímu,“ prohlásila Jess. „Tak mě jen minutku poslouchej, jo?“

Veronika Herrerová si nervózním tikem, který ji poslední dobou popadal až příliš často, promnula prázdné místo na prsteníčku levé ruky. Na chvilku si připadala jako hezky upravená osmatřicetiletá žena, co si užívá další skvostné jihokalifornské ráno. Oblékla si tmavozelené letní šaty namísto černých, jimž obvykle dávala přednost, a vydala se procházkou do kavárny na bulváru Tujunga. V L. A. nikdy nikdo kromě Veroniky Herrerové pěšky nechodil. Podnik Café Aroma dělal svému jménu čest. Na terase to tam vždycky vonělo po toustech se skořicí.

Jenže pak to Jess všechno pokazila tím, že načala zakázané téma jejího milostného života – což způsobilo, že Veronika znovu propadla pocitům neohrabané adolescentky.

„Rok a půl je dost dlouhá doba na to, aby se člověk vzpamatoval z kohokoli nebo čehokoli,“ navázala Jess. „Vrátit tě do světa živých beru jako svoje osobní poslání.“

„Zapomeň na to.“ Veronika dloubala do zbytků muffinu a házela drobečky trojici šedivých ptáčků, kteří se jí shromáždili u nohou. „Hlavně žádné zinscenované schůzky. Připadám si kvůli nim jako žalostný případ.“

„No tak, tenhle se ti bude zamlouvat,“ přikývla Jess velitelsky. Veronika si odmyslela květinovou tuniku a těhotenské džínsy a představila si svou sestřenici v dokonale padnoucím kostýmku. Coby asistentka státního zástupce určitě uměla zmáčknout nespolupracujícího svědka, aby svůj odpor vzdal.

„Dobře,“ vzdychla Veronika. „Dávám ti minutu. A šmitec.“

„Jmenuje se Michael Karstadt. Je to taky právník, potkali jsme se na jednom z těch směšných seznamovacích večírků. Jelikož nemůžu pít a on byl jediný, kdo tam byl aspoň napůl střízlivý, dali jsme se do řeči. Je to ohromný nadšenec do historie, takže jakmile jsem zjistila, že je volný, nemohla jsem si pomoct. Zmínila jsem se o tobě. Řekla jsem mu, že učíš ruské dějiny a že píšeš knížku o té poslední romanovské královně. To ho vážně zaujalo.“

Čerstvý závan větru ze Santa Any rozehnal ptáky. Veronika si prohrábla vlasy zastřižené na krátko u brady, nezvyklá na vánek na krku. Dejme tomu, že by k setkání s tím Michaelem Karstadtem nakonec svolila. Čekal by duchaplnou spisovatelku s uhlazeným chováním, ne někoho, kdo si hraje na vědkyni a není ani odborná asistentka. „Alexandra Fjodorovna Romanovová nebyla královna. Její oficiální titul zněl carevna, i když občas dávala přednost císařovně.“

„Pardon, paní profesorko,“ opáčila Jess, „na vaší hodině jsem chyběla. Každopádně jsem mu ukázala tvoji fotku. V mobilu jich mám hromadu. Podle něj vypadáš božsky. Kdo by taky tvrdil něco jiného?“

Ve Veroničině hlavě se varovně rozezněl alarm. „Jaké fotky jsi mu ukazovala?“

„Ty z mojí rozlučky se svobodou loni v létě. Nepamatuješ se?“

Veronika samozřejmě nezapomněla. Vyrazily do Cabo San Lucas. Poprvé od střední na sobě měla bikiny. Velká chyba. „Ty si necháváš tyhle fotky v mobilu? A ukazuješ je cizím chlapům?“

„Jen se na mě koukni.“ Jess si poplácala rostoucí břicho. „Vzpomínky na dny největší slávy mám ráda po ruce.“

„Vypadáš, že pukneš,“ poznamenala Veronika. „Jsi obrovská.“

Jess se zasmála. „Na společenskou konverzaci pořád moc nejsi, co?“

„Tak jsem to nemyslela.“ Veronice zrudly tváře. Teprve teď ji napadaly ty pravé přívlastky. Jess nevypadala obrovsky, ale oslnivě, doslova zářila štěstím. Všichni ostatní příbuzní věděli, jak se k ní mají chovat. Pištěli a vrkali, dokonce i babička Abuela, a to nebyla zrovna typ, co má ve zvyku se dojímat nad batolaty. Zatímco Veronika se Jess doteď ani nezeptala, jestli jí může sáhnout na břicho.

„V pohodě. Já přece vím, jak jsi to myslela,“ chlácholila ji Jess srdečně. „Takže můžu dát Michaelovi tvoje číslo?“

„Potkala jsi ho v baru na nějaké párty po práci. Nemůžeš ani s jistotou vědět, jestli to není sériový vrah. To by si snad měl člověk při randění pohlídat – aby se nenechal zabít nějakým vrahounem.“

„Ale no tak, Veroniko, vždyť mě znáš. Nechala jsem si ho proklepnout. Nemá v záznamech ani pokutu za rychlou jízdu. A kromě toho – je mi jasné, že už to sice je nějakou dobu, ale pamatuj na pravidla. Sejděte se na veřejném místě. A když z něj budeš mít husí kůži, zmiz. Jo, vida… Něco mi dal, ukážu ti to.“

Jess popadla kabelku a vyskládala z ní telefon, rudou rtěnku a pouzdro na sluneční brýle. „No tak, někde to tu musí být. Ha!“ Vytáhla žlutý právnický notes, odtrhla první stránku a uhladila ji na stole. „Michael chtěl, abych ti ukázala tohle. Povídal, že má celou knihovnu a že si můžeš vypůjčit, cokoli budeš chtít. Bylo kouzelné, že si dal tu práci a vypsal to na papír. Nemá v oblibě techniku, stejně jako ty.“

Veronika papír zatížila slánkou, aby ve větru neodletěl. Elegantním rukopisem na něj Michael Karstadt vyjmenoval tituly patnácti knih o Romanovcích, některé od historiků, jiné od těch, kdo přežili bolševickou revoluci. Seznam byl v azbuce. Veroniku zasvrbělo za ušima, když luštila nezvyklou ruskou abecedu.

„Říkala jsem mu, jak si pořád stěžuješ, že ses ve výzkumu zasekla,“ dodala Jess.

Veronika sebou cukla. „Děkuju pěkně.“ Ne že by mohla něco namítat. Nenacházela se zrovna v situaci, kdy by si mohla dovolit odmítat pomoc se svým výzkumem. Opřela se a snažila se soustředit na laskání slunečních paprsků na tváři. Chtěla totiž, aby to znělo nenuceně: „Jak vypadá?“

„Je to tvůj typ.“ Jess přikývla, jako kdyby tak mohla zařídit, že to bude pravda.

„Já snad mám nějaký typ?“

„On je každého typ.“

„Jaká je jeho nejoblíbenější písnička od Joy Division?“

„No tak, Veroniko. Snad nečekáš, že každý projde těmi tvými nemožnými zkouškami?“

„Ptala ses ho?“

„Popravdě řečeno jo. ,Shadowplay‘. Ani nezaváhal. Fakt. Jako kdybych ti ho objednala z katalogu.“

Další poryv větru ze Santa Any rozvlnil okraje Michaelova seznamu knih a sfoukl ze stolu sáček cukru.

Veronika se pro něj shýbla a byla vděčná, že se díky tomu nemusí dívat na Jess. Zastrčila bílý sáček dopředu do krabičky a pak zkontrolovala, jestli jsou všechny ostatní bílé i modré sáčky zarovnané.

„Ty organizuješ,“ poznamenala Jess zklamaně. „To není dobré znamení. V čem je problém?“

Veronika složila ruce na stole a upřeně si prohlížela nehty. „Vždyť víš, co je můj problém.“

„A ty zase víš, že bych tomu šmejdovi nejradši utrhla hlavu za to, co ti udělal.“

Jess ji tím chtěla uklidnit, a tak Veronika přemohla instinktivní chuť ji poslat do háje. Při pomyšlení na svého exsnoubence měla ještě pořád pocit, jako by spolkla pavouka – zvedal se jí žaludek. Copak si sestřenka nemůže hrát svou roli šťastné nastávající matky a hodit za hlavu, že je někomu jinému mizerně? Rok a půl přece není nijak dlouhá doba, ať si Jess myslí, co chce. Veronika se znovu zadívala na seznam v azbuce před sebou. Zastrčila si pramínek vlasů za ucho.

„Mimochodem, ten účes se mi hrozně líbí,“ poznamenala Jess. „Jako bys tím chtěla něco vykřičet do světa. Vím, co to má znamenat: jsi připravená posunout se dál.“ Natáhla se přes stůl a chytila Veroniku vlídně za ruku. „Co kdybych Michaelovi dala číslo tvojí kanceláře?“

„Existuje způsob, jak ti v tom zabránit?“

Jess se zazubila a protočila panenky. Stiskla jí ruku.

„Fajn,“ uzavřela Veronika. „Číslo mojí kanceláře. Ale mám to u tebe schované.“

„Kdepak, to já to mám u vás, paní profesorko.“ Jess nasadila vítězný úsměv. „Uvidíš.“

***

„V lednu se máte stát odbornou asistentkou.“ Regina Bracková, děkanka Fakulty umění a věd na Alamedské univerzitě, si poposedla na svém polstrovaném kancelářském trůnu. „To je už za čtyři měsíce – a vy jste dosud nedokončila svoji monografii?“

Veronika ucítila bodnutí v zátylku, jako by jí někdo mačkal nervy kleštěmi. Výzdoba kanceláře při tom kdovíjak nepomáhala. Na stěně za doktorkou Brackovou visela v proskleném rámu vystavená řádka barevných motýlů. Drobná tělíčka měli probodaná špendlíky, jako kdyby rozzuřili nějakého středověkého tyrana.

„Přiznám se, že nechápu, co vás na tom tématu tak láká,“ poznamenala doktorka Bracková. „Mikuláš a Alexandra Romanovovi by se dali označit za nejvelkolepější průšvih západní politické historie. Proč takové osobě věnovat celou knihu?“

Veronika se snažila rozluštit doktorčin stoický výraz. Naznačovala snad, že je k velkolepému průšvihu odsouzená i Veronika? „Nejspíš mám pro ztracené existence pochopení.“

Doktorka Bracková se zamračila. Ne že by se předtím zrovna usmívala. „U tak známého tématu musíte objevit nový úhel pohledu. Někteří z kolegů mají dojem, že vaše argumentace zatím není dostatečně propracovaná na to, abyste mohla něco takového tvrdit.“

Veronikou projel záchvěv paniky. Přesto nehodlala dopustit, aby ji tahle ženská spatřila poděšenou. Regina Bracková shromažďovala informace stejně metodicky jako motýly. Jakoukoli změnu ve Veroničině chování by zaznamenala, uložila si ji do paměti a nepochybně se o ni podělila s klíčovými členy odborné posudkové komise.

Doktorka Bracková sepjala ruce pod bradou a poklepávala ukazováčky o sebe. Veronika už u ní tohle gesto kdysi viděla na jednom semináři, těsně před tím, než přede všemi tvrdě zkritizovala nešikovnou studentku. „Chcete, abych byla upřímná, že ano?“

Veronika zaťala prsty do opěrek židle a namáhala mozek, aby vymyslel, jak diplomaticky odpovědět. „Ovšem.“

„Kdyby komise hlasovala dnes, odbornou asistentkou byste se nestala.“ Veroničiny záchvěvy paniky se změnily v tsunami. Pokud by se jí nepodařilo to místo získat, znamenalo by to, že má po kariéře. Historikové zabývající se ruskými dějinami na tom v Americe byli jako třínohá štěňata – všichni je sice litovali, ale málokdo se jich ujal, protože jejich vydržování bylo příliš nákladné. Představila si samu sebe, jak postává pod dálničním nadjezdem s cedulí: „Za jídlo objasním dvorní politiku carského Ruska.“

„Můžeme si o tom alespoň promluvit?“ zkusila to Veronika.

Doktorka Bracková pokynula hlavou směrem k pořádnému spacímu pytli a sklenici postavené vedle něj. „Snad příští týden. Odjíždím pryč. Tenhle víkend chci sbírat druhy v Mohavské poušti.“ Na okamžik se jí rozzářily oči. „Byla jste tam někdy?“

Regina Bracková se bude na svých hubených nožičkách celý víkend plahočit pouští a lapat motýly do své strašidelné sbírky. Veronika se mezitím uchýlí do nejtemnějších zákoutí knihovny a bude se pokoušet resuscitovat kariéru, která už je možná beztak odepsaná. „Nejsem zrovna outdoorový typ.“

„Škoda.“ Doktorka Bracková vypnula počítač. „Prozatím si hlídejte pracovní nabídky. To je všechno, co vám k tomu řeknu.“

Posledních dvanáct let Veroničina života se – puf! – rozplynulo ve vzduchu. Její kariéra se ocitla v troskách a na dokonalém mikádu Reginy Brackové se nepohnul ani vlásek. Veronika sklouzla do líného jižanského přízvuku. „A to je asi tak všechno…“

Doktorka Bracková jí věnovala pohled, jako by spadla z višně. „Takhle končil svoje vyprávění Forrest Gump,“ vysvětlila jí Veronika.

„Aha. Na takovéhle filmy se nedívám.“

Veronika si přehodila tašku přes rameno a naposledy pohlédla na doktorčiny nabodané motýly. Kdysi plní života, teď nicotní. Dokázala se do nich vcítit.

„Jenom potřebuji přístup k těm správným materiálům. Monografii dokončím.“ Už když tu ideu vyslovila, zaslechla ve svém hlase zrádnou váhavost. Otupěle pocítila, jak se jí do očí derou slzy, ale přemohla je. Neměla v úmyslu dopřát téhle ženské to zadostiučinění. „Seženu si vydavatele.“

„To doufám. Podle toho, co je mi známo, už univerzitní nakladatelství nemívají pro začínající badatele takové pochopení jako kdysi.“ Doktorka Bracková jí věnovala strnulý úsměv.

Zatímco Veronika sestupovala po schodech, úhledné a čisté linie administrativního patra postupně nahrazoval nepořádek: staré plakáty lákající k cestování, neobratně připíchnuté na stěnách, nástěnky přetékající letáky na studijní programy v zahraničí, neaktuální politické vtipy nalepené na dveřích kanceláří. Na okamžik ji bohémský chaos jejího oddělení povzbudil. Nastartuje hlavu silným kafem se spoustou cukru. Jestli se jí podaří vymyslet, jak pokračovat dál, třeba jen jedinou větu, zbytek kapitol už určitě půjde jako po másle.

S náznakem rodící se sebedůvěry se rozsyčely hlasy ve Veroničině hlavě. Měly hadí jazyky jako nějaké nestvůry z dávných bájí. Vždyť si na vědkyni jenom hraješ. Jak si jen můžeš myslet, že dokážeš vydat knihu?

Veronika si pro sebe začala mumlat, aby hlasy přehlušila. Došla ke kanceláři a hrábla do tašky pro klíč. Když jím pootočila v zámku, dveře se otevřely až příliš snadno. Sice se o kancelář dělila s mimořádným profesorem, ale ten už by měl být pryč. Ve zmatku nechala ruku na knoflíku dveří a nakoukla dovnitř.

Její kolega si na zadní stěnu kanceláře připíchl pět nových stránek svého vznikajícího komiksového románu, které zachycovaly křižácké zombie rytíře v kroužkové zbroji a zkrvavených halenách. U obrázků stál muž a předkláněl se, aby si je mohl důkladně prohlédnout.

Veronika ucítila, jak se jí rozbušilo srdce. Nechala dveře otevřené, kdyby náhodou potřebovala křičet o pomoc. Tašku si přitiskla pevně k tělu a vešla dovnitř. „Můžu pro vás něco udělat?“

Muž se prudce otočil. Díky dlouhým řasám a klenutému obočí působil jeho výraz nevinně a ironicky zároveň. Tmavé vlnité vlasy měl prokvetlé šedivými prameny. Jeho výšku Veronika odhadla na víc než  metr devadesát, ale přece jenom byla sama malá a měla sklon nadhodnocovat.

„Doktorka Herrerová? Mrzí mě, že jsem vás vylekal. Student na recepci mě pustil dovnitř.“

Veronika si v duchu připomněla, aby si s tím studentem hned v pondělí promluvila.

„Já jsem Michael Karstadt, Jessičin přítel.“ Udělal úkrok a zlehka se uklonil, s rukou položenou na srdci jako nějaký carský dvořan. Veronika si všimla dvojitých manžet na jeho košili. Tělem jí od žaludku až do hrdla vystřelil pulz nervózní energie.

Slyšela samu sebe, jak se ptá: „Kdože?“

Michael se rychle napřímil do své plné výšky. Kolem pasu nebyl nejštíhlejší, ale měl široká ramena a tak chytře střižený oblek, že to ani nevadilo. „Jessica vám neříkala, že přijdu?“

„To bude možná nějaké nedorozumění,“ odvětila Veronika opatrně. Položila tašku s knihami na židli za stolem.

„Dala mi číslo vaší kanceláře.“ Michael pokynul směrem k označení na dveřích. „Povídala, že budete čekat, až se zastavím.“

Jakou to měla Veronika lstivou sestřenici! „Měla vám dát telefonní číslo do mojí kanceláře,“ řekla. „Nejsem zvyklá nacházet ve své pracovně cizí muže.“ Zděsila se. Nechtěla znít jako nějaká viktoriánská stará panna.

Michael se tiše zasmál a poškrábal se vzadu na krku. „Tak je to nakonec ještě o trochu trapnější, než by mělo.“ Otočil se na patě a ukázal prstem na obrázky na zadní stěně. „Mimochodem, ty jsou vaše?“

„Patří kolegovi. Dělá středověk. To jsou samí blázni.“

„Kdyby byly vaše, možná bych to celé ještě zvážil. Mohla byste být masová vražedkyně.“ Když na ni pohlédl, oči mu tančily. „To víte, nejste jediná, kdo má strach z takových věcí.“

Veronika se pokusila zasmát, ale zvuk se jí zadrhl v krku. Jess je užvaněná, to tedy ano. „Masová vražedkyně můžu být i tak. Jeden nikdy neví.“

„Risknu to.“ Z rohu Veroničina stolu zvedl starou pohlednici Alexandry Romanovové. „Povězte mi o svojí knize. Proč jste se rozhodla psát o císařovně?“

„Císařovně?“ Náhlý respekt v jeho hlase se jí zdál zvláštní. Podvědomě o krok ucouvla. „Říkáte to, jako kdyby byla ještě naživu.“

„Vyhnula jste se mojí otázce.“ Teď to znělo znovu hravě, víc jako Jessičini přátelé právníci. „Proč píšete knihu o císařovně Alexandře?“

„Nikdy jsem nefandila dobrým koncům.“

Michael na ni pohlédl se zdviženým obočím. „To je všechno?“

Veronika letmo pohlédla na fotografii. Zachycovala Alexandru v době její největší krásy, pro kterou ji tolik obdivovali. Přesto carevna působila rozpačitě; stála, jako kdyby spolkla pravítko, a hlavu měla nakloněnou příliš strnule. I když byla carevnou vší Rusi, umění pózovat pro fotoaparát se nikdy nenaučila. „Vždycky působila tak upjatě a neohrabaně. Myslím, že se do ní dokážu vcítit.“

Obrátil pohlednici a zkoumal vzkaz na druhé straně. „Žena, která tohle psala, měla vnoučata v Moskvě. Chtěla, aby za ní přijela na návštěvu.“

„Já vím. Umím číst azbuku. Při mé práci je to tak nějak potřeba.“

„Promiňte,“ řekl. „Já jen, že na té abecedě je cosi vzrušujícího.“

Veroniku zasvrběly uši. Kéž by ho tak rychle neutřela jako nějaký nabubřelý pitomec. Zjevně se jí u tohohle člověka pořád nedařilo vystihnout správný tón. „Popravdě řečeno mi to tak taky vždycky připadalo.“

Michael odložil pohlednici na stůl a se zhoupnutím složil ruce za zády. Veronika už ho znala celých pět minut a dosud ho neviděla stát ani chvilku klidně. „Vím, že je brzy,“ navrhl, „ale třeba bychom mohli zajít na večeři.“

Zadívala se na jeho zlatou kravatovou sponu, která se třpytila v podvečerním světle. Ta slova jí uklouzla sama. „Jess vám možná dala špatné informace. Já teď zrovna nemám myšlenky na randění.“

Úsměv mu ztuhl na rtech.

„Mám za sebou příšerný den,“ pokračovala, protože věděla, jak hrozně odmítnutí v lásce bolí. „Nebyla bych dobrá společnice.“ Pohled jí zastřely hnědé skvrny.

Slyšela Michaela, jak říká: „Hej… Jste v pořádku?“

Oči ji začaly pálit. „To nic.“ Jen dostane padáka. Vrátí se domů k babičce do Bakersfieldu a za dvanáct let strávených v Los Angeles jí nebude mít co předvést, kromě hromady dluhů. Už Abuelu slyšela: Panebože, jak se to mohlo stát? Vždyť jsi takové chytré děvče.

Otřásla se. Než stačila cokoli říct, Michael udělal krok k ní. Ne že by ji přímo vzal do náručí, ale nějak se stalo, že najednou stála s hlavou zlehka položenou na jeho hrudi. Sako mu příjemně vonělo. Ta vůně jí připomínala slunečný podzimní den.

Jenže neměla ve zvyku padat do náruče cizím mužům. Odtáhla se. Na saku Michaelovi zůstala malá mokrá skvrna od slz. Úplně se znemožnila.

Sáhl do kapsy a něco hledal. Čekala, že vyndá papírový kapesník. Místo toho vytáhl látkový s vyšitým monogramem a podal jí ho.

Veronika zaváhala. „Děláte si legraci?“

„Je čistý.“ Pořád si ho nevzala, přesto nechával ruku nataženou. „Přísahám.“

Nakonec kapesník přijala a opatrně si osušila oči. Dávala si přitom pozor na složitě propletené M a K v rohu látky. „Myslíte si o mně, že jsem divná?“

„Myslím, že vás něco trápí. Třeba vám můžu pomoct.“

Veronika zmuchlala kapesník ve své ruce. „Mohl byste se mnou odletět do státního archivu Ruské federace v Moskvě?“

„Nemám pilotní průkaz.“ Sehnul se k ní a zaklonil hlavu, takže to navzdory rozdílu v jejich výšce vypadalo, že k ní vzhlíží. „Ale sbírám knihy o Romanovcích.“

„Nerada bych vás urazila, ale pochybuji, že se vaše domácí knihovna vyrovná státnímu archivu.“

„Ani jsem neměl v úmyslu tvrdit, že ano. Ten seznam jste ale viděla, ne? Ten, co jsem napsal Jess? Nejste zvědavá? Proč mi nechcete dovolit, abych vás vzal na večeři?“

Jejich pohledy se setkaly. Oči měl oříškově hnědé a mnohem hezčí, než si prve uvědomila. „Budete se mě dál vyptávat na ,císařovnu‘?“

Michael zvedl ruce s dlaněmi obrácenými k ní. „Nejspíš ano.“

„Takže je ta večeře spíš pracovní, anebo zábava?“

Rty se mu potměšile a zároveň mile zavlnily. Přemýšlela, jestli ji tím chtěl popíchnout. „Nejsem si jistý. Mohlo by být zábavné to zjistit.“

Přese všechno musela Veronika připustit, že jít s ním na večeři se zdálo mnohem lákavější než jít domů a utápět se ve svých mizerných pracovních vyhlídkách. Laťku měla pro ten večer nasazenou zatraceně nízko.

Rozhodla se, že Michaelu Karstadtovi dovolí, aby jí rozptýlil myšlenky. Žádné okouzlování ani svádění. Jen odvést pozornost od vlastních problémů.

***

Zdi restaurace „Elektrický lotos“ zdobily pestrobarevné nástěnné malby a závěsy. Závany z kuchyně přinášely k jídelním stolům nasládlou vůni kmínu a koriandru, Veroničin hlad však mírnil rozechvělý žaludek. Ani Michael Karstadt nejedl, brambory v kari omáčce jen posouval po talíři. Neustále se ohlížel přes rameno, jako by měl pocit, že ho někdo sleduje.

Natahovala hlavu, aby se taky podívala, ale nespatřila nic zajímavého. „Čistý vzduch?“

Otočil se zpátky jejím směrem, skoro vylekaně, jako by zapomněl, že jsou na rande. A byli vlastně? Veronice došlo, že si není jistá.

„Proč mi nepovíš víc o svých knihách?“ řekla. „Zmínil ses, že patřily tvojí babičce. Patřila ke dvoru? Proto nazýváš Alexandru ,císařovna‘,“ Veronika ve vzduchu naznačila uvozovky, „a mluvíš o ní, jako by byla naživu?“

Michael odložil vidličku na talíř a usmál se. Všimla si, že má mezi předními zuby mezírku. Jeho rysům to propůjčovalo neuspořádaný půvab. „Jdeš přímo k věci.“

„Nejsem zrovna dobrá ve společenské konverzaci, aspoň to o mně říkají.“

„Tak to zkus. Třeba v ní najdeš zalíbení. Co takhle: ,Čím se živíš?‘“

„Jsi právník. Jess už mi o tobě vyprávěla.“

„No tak to zkusím já.“ Pořád se usmíval, ale trochu strnule. „Co tě přivedlo k historii? Začala jsi tím, že jsi pátrala v minulosti vlastní rodiny?“

Veronika rozkrojila samosu o něco důrazněji, než lístkový šáteček vyžadoval. „To sotva. Historie je pro mě laciný způsob cestování v čase. Šťourám se v problémech cizích lidí, abych nemusela myslet na svoje vlastní.“

„Prozraď mi něco zajímavého o nějaké mrtvé ruské celebritě. Co třeba o Petru Velikém?“

Musela přiznat, že je příjemné ocitnout se ve společnosti dalšího blázna do dějepisu. „Když se Petr Veliký rozhodl, že přizpůsobí Rusko západu, pozval moskevské bojary na večeři se skupinkou evropských velvyslanců. Bojaři na sobě měli smradlavé kožichy a plnovousy až do pasu. Boršč srkali přímo z misek. Cara to tak rozčílilo, že popadl nůž a vousy jim uřezal.“ Odmlčela se a cucla si piva. „Trochu freudovské, že? Ne že by člověk mohl Petra Velikého z něčeho obviňovat. Nevychované způsoby by se měly náležitě trestat.“

Michaelův výraz se zase uvolnil. „Musíš svou práci milovat. Takové teplé místečko.“

Pivo jí zaskočilo. „Píšu čtyřsetstránkovou knihu s padesátistránkovou bibliografií. Takhle si představuješ teplé místečko?“

Tiše se zasmál. „Chtěl jsem tím jenom říct, že se dostaneš ke studiu ruských dějin. Mikuláš a Alexandra jsou fascinující postavy. Podle mě zosobňují konečnou rovnováhu mezi autokratickou monarchií a konstituční demokracií.“

Veronika se natáhla pro kousek nadýchaného naanu. Jeho bystré uvažování jí bylo sympatické. Bezmyšlenkovitě se dotkla jeho paže. „Kéž by sis promluvil s děkankou – jmenuje se Regina Bracková, taková herdekbaba. Nic zajímavého na nich nevidí.“

Michael si Veroniku zkoumavě prohlížel a ústa si při tom zakrýval rukou. „Tvoje oči mají v tomhle světle nazlátlý nádech.“ Zdůraznil to gestem. „A tvůj obličej má srdcový tvar. Vypadáš opravdu neobyčejně.“

Na pažích jí vyskočila husí kůže. Prsty přejela po okraji sklenice a zatočila se jí hlava. Musí se hlídat. S podobně okouzlujícími muži už se v minulosti spálila.

Když se na Michaela odmítne dívat, nemůže ji očarovat. A tak raději sledovala, jak vrchní odvádí ke stolu hned vedle nich mladý pár. Dívka připomínala mladší sestru Angeliny Jolie a mladík měl mandlové oči hvězdy z nějakého romantického seriálu. Tu část Veroniky, která hltala Entertainment Weekly, jejich nenucený půvab uchvátil. Jiná část vždycky nenáviděla ten pocit, kdy si připadala jako hobit v zemi mrštných elfů.

Mladík svou partnerku ignoroval a místo toho vykládal něco do mobilu. Hlasitě klel a chrlil ze sebe misogynní bláboly, z jakých by se červenal i celý štáb Vincentova světa. Matka sedící u nedalekého stolu se zakabonila. Její dcerka měla černé vlasy sepnuté do culíku stejnou růžovou sponkou, jakou v dětství nosívala i Veronika. Holčička se začala hihňat. Kdovíproč to Veroniku rozesmutnilo. Hrubost by jí neměla do života vpadnout tak brzy.

Mladík se posadil přímo za Veroniku a odsunul si židli dozadu, takže jí v podstatě hulákal přímo do ucha.

Aspoň se jí teď naskytla příležitost změnit téma hovoru. „Když už jsme u té nevychovanosti,“ řekla Michaelovi, „s tímhle by nedokázali soupeřit ani ruští bojaři.“

Každičký sval v Michaelově tváři ztuhl, jako by kousl do něčeho kyselého. „Doktorko Veroniko Herrerová,“ prohlásil, „jsem zklamán.“

„Proč, proboha?“ vykřikla, dřív než si uvědomila, jak pateticky to zní. Ztišila hlas. „Co jsem udělala?“

„Jde spíš o to, co neuděláš. Většina lidí si pomyslí, že minulost je minulost, koho to zajímá. Podle mě se noříš do jiných časů, protože současnost je…“ pohlédl vzhůru, jako kdyby si ta správná slova mohl přečíst na stropě, „… skličující. Trávíme dny zaseknutí v dopravních zácpách nebo se užíráme kvůli pojištění anebo na internetu sbíráme přátele, které sotva známe. Copak tomu chlapovi nikdo neřekne, aby si před dětmi dával pozor na pusu?“

„Socializujeme se, abychom předcházeli střetům,“ opáčila Veronika. „Je to taktika, jak přežít.“

Mladík si přehodil loket přes opěradlo a uhodil Veroniku do hlavy. „Au!“

„To je přesně ono.“ Michael mrštil ubrouskem na talíř.

„Počkej.“ Zvedla ruku a druhou se podrbala vzadu na hlavě. „Nechci dělat potíže.“

„Jaké potíže? Nemůžeš se najíst na veřejnosti bez rizika, že to odneseš otřesem mozku?“ Michael se natáhl přes stůl a poklepal mladíkovi na rameno. Veroniku zaplavilo rozrušení. Ještě nikdy ji nikdo takhle nebránil.

„Moment.“ Mladík se otočil a vztekle na Michaela civěl. „Co je?“

„Mohl byste se ztišit?“ Michaelův hlas byl ostrý jako břitva.

„Co jste zač, Federální komunikační komise? Hleďte si svýho.“

„Uhodil jste moji partnerku do hlavy.“

„Řekněte tý krávě, ať si na to dá led.“

Ta slova jí zazvonila v uších stejně, jako kdyby jí vrazil facku. Michael vyskočil. Mladík položil telefon na stůl a oba se navzájem měřili jako dva kohouti, připravení rozcupovat jeden druhého na kusy. Místnost zmlkla; dokonce i servírka, která vešla dovnitř, aby jim odnesla talíře, zaváhala. Elektronická sitarová hudba, jež se ještě před chvilkou tak hladce mísila s kakofonií hlasů, teď z reproduktorů přímo řvala. Michael pohlédl Veronice do očí. Vypadal vylekaně. To se zdálo vzhledem k jeho výšce nelogické, ale ten mladík měl koneckonců na svojí straně to děvče. Veronika svěsila ramena.

Jakmile Michael spatřil její reakci, otočil se na podpatku a popadl mladíkův telefon. Vyrazil směrem k barovému pultu, kde syčela pára z kávovaru a v plastovém lavoru leželo naskládané špinavé nádobí. Veronika zaslechla, jak se na druhém konci linky ozvalo tiché „Haló?“, než Michael vyhodil telefon mezi odpadky.

„To je můj majetek,“ vřískl mladík, „dám vás k soudu.“

Michael se vrátil ke stolu. Veronika měla dojem, že by dokázal zarazit pádícího geparda. „Jen to zkuste. Já vás budu žalovat jejím jménem za napadení a ublížení na těle.“ Mladíkovi poskočil ohryzek. Jeho přítelkyně, mini-Angelina, potlačila ušklíbnutí. Veronika otočila hlavu, aby zjistila reakci ostatních hostů, od nichž očekávala souhlasné pohledy, jak to bývá ve filmech. Nic takového. Všichni odvraceli zrak. Dokonce i holčička s culíkem sepnutým růžovou sponkou se vrátila ke svému jídlu. K jejich stolu přistoupil manažer restaurace v běloskvoucí košili s motýlkem a výrazné čelo měl znepokojeně pokrčené. Hlas ve Veroničině hlavě zasyčel: Udělej něco.

Vyškrábala se na nohy. Sáhla do kabelky a hodila na stůl pár dvacetidolarovek. „Bez obav. Odcházíme.“ Vzala Michaela za ruku a odvedla ho mezi ostatními hosty ke vchodovým dveřím.

Večerní obloha venku ztmavla do sametově fialova. Na západním obzoru dohořívaly skvrny oranžového slunečního světla. Bílá kupole observatoře v Griffithově parku se v kopcích nad nimi tyčila jako byzantský chrám. Veronika se zhluboka nadechla a ucítila na jazyku kořeněnou a sladkou vůni květin a citrusů, smíšenou s hořkými výfukovými plyny. Vždycky dávala přednost pulzující východní části Los Angeles před západními maloměšťáckými enklávami a zapomněla, jak hezky město vypadá za soumraku.

„Promiň, že jsem tě uvedl do rozpaků,“ zamumlal Michael, když přecházeli bulvár Los Feliz a mířili k jeho zbrusu novému priusu a Veroničině milované toyotě. „A myslím, že ti dlužím peníze.“

„To ne. Já…“ Co chtěla vlastně říct? Peněz přece neměla nazbyt. Natáhla krok, aby Michaelovi stačila. Možná by se měla vrátit domů a zavolat Jess: Co jsi tím sledovala, žes mě s takovýmhle člověkem chtěla dát dohromady?

Jenže to by k sobě nebyla upřímná. Připadala si úžasně rozjařená a litovala obyčejných smrtelníků, kteří kolem nich projížděli v nablýskaných autech a mířili za svými nudnými životy.

„Většina mužů je tak rezervovaná,“ vyhrkla, „obzvlášť v L. A. Ty jsi jiný.“

Michael se zastavil u priusu. „Myslíš to vážně?“

Závan větru sfoukl Veronice do obličeje pramínky vlasů. Zachvěla se, ale ne nepříjemně. „Petr Veliký by na tebe byl za to, cos tam provedl, hrdý.“

Sklonil hlavu a podíval se jí do očí. „Nechceš ještě zajít ke mně?“

Veronika ztuhla. Když jí bylo deset, vyšplhala na vysokánský skokanský můstek u sousedovic bazénu. Seshora se před ní bazén táhl do dálky jako nekonečné moře chlorované, krystalicky modré vody. Připadala si jako havajská bohyně sopek Pelé. Jenže hlasy v její hlavě začaly syčet. Je to moc vysoko. Budou tě seškrabávat ze dna jednou z těch červených sítí, co visí na boku záchranářské budky. Stejná závrať ji zachvátila i teď. V hlavě jí hučelo.

„Na kávu,“ dodal Michael. „Bydlím jen pět minut odsud, v Silver Lake. Nehodlám tě svést hned na prvním rande.“

„Nehodláš mě svést? Jaká urážka.“ Usmála se, ale dívala se do země.

Tehdy v deseti letech slezla po žebříku zase dolů a mokrými prsty se při tom křečovitě chytala každé příčky. Posměšný smích sestřenic jí pořád zněl v uších. Vždycky litovala, že neskočila.

***

Michaelův dům byla útulná dřevostavba ve venkovském, v kopcích tak oblíbeném stylu. Ve dvoře živořily neudržované citronovníky a plot křižovaly divoce rostoucí šlahouny břečťanu. Když se přiblížili ke vchodu, uvítal je ostrý a důrazný štěkot. Michael chvíli manipuloval s knoflíkem obloukových dveří. „To je Ariel. Dej pozor.“

Jakmile odemkl dům, vyřítil se na ně chundelatý zlatý čau čau a divoce funěl. Michael fenu popadl za obojek, takže se začala škrtit jako napůl vycvičený ruský cirkusový medvěd. „To je v pohodě,“ řekla Veronika. „Zvířata miluju.“

„Řekla sis o to.“ Michael ji pustil a Ariel se na Veroniku uslintaně vrhla. Na opěrkách pohovky balancovaly dvě šedobílé kočky a sledovaly čau čau žárlivýma zelenýma očima. Pak seskočily a začaly se k Veronice lísat a proplétat se jí mezi nohama.

„To jsou Boris a Nataša. Mám to tady trochu jak v zoo, ale zařiď se jako doma.“ Se psem i kočkami v patách se přesunul do kuchyně.

Veronika zůstala stát a trochu se jí třásla kolena. „Máš to tady nádherné,“ prohlásila. Hlavnímu pokoji vévodil strop s dřevěnými trámy, obrovský krb a tlustý perský koberec, posetý kočičími a psími chlupy stejně jako většina dřevěné podlahy. Na stěnách visely reprodukce obrazů od Modiglianiho, oválné ženské obličeje s mandlovýma očima.

Michael vykoukl z kuchyně. „Za minutku tě provedu.“

Natáhl se a dotkl se Veroničiny ruky. Polilo ji horko. Ten dotyk ji měl uklidnit, ne vzrušit, přesto cítila, jak se její tělo poddává. Napadlo ji, že by se mohla pokusit ho svést. Rozbušilo se jí srdce. Obvykle takhle neuvažovala. Známost na jednu noc ale koneckonců možná byla přesně to, co zrovna potřebovala, aby se zbavila svojí vystrašenosti. Zítra ráno by se probudila vedle něj a říkala by si: Zatraceně, vždyť já toho člověka sotva znám. Pak by zatelefonovala Jess a předstírala provinilost, zároveň by si ale vychutnávala každičký pikantní detail. Dobrý nápad, až na to, že neměla ponětí, jak dát najevo, co chce. Položit mu ruku na koleno? Potutelně zamrkat? Jak ráda by si připadala sexy a nespoutaně.

Jen kdyby tak měla co sexy a nespoutaného říct. „Kde je koupelna?“ zeptala se nakonec.

„Dole.“ Zaváhal. „Jsi v pořádku?“

Zmohla se jen na omluvné přikývnutí a Michael se vrátil do kuchyně. Vlastně do koupelny nepotřebovala, ale nechtěla ze sebe udělat pitomce. Zamířila dolů.

Na každém kroku se ozvalo zlověstné zavrzání. V dolním patře zůstaly jedny dveře pootevřené. Stěny místnosti lemovaly police s knihami a vypadalo to jako domácí pracovna.

Veronice zacukaly koutky. Někdo slídí po tajemstvích v cizích lékárničkách. Veronika si prohlížela knížky. Letmo mrkla na schodiště. Po Michaelovi ani stopy. Strčila do dveří a vešla do pokoje.

Oknem dovnitř vanul večerní větřík a Veronika se zachumlala hlouběji do svého černého svetru. Dole na bulváru Hyperion duněla nákladní auta. Chvíli si třela paže a rozhlížela se kolem po stole plném věcí, šanonů a poházených notesů. Seshora zaslechla praskání gramofonové desky. Michael Karstadt nebyl digitální typ. To se dalo čekat. A nezapomněl ani na její zálibu v Joy Division. Zakrátko se domem rozezněl drsný baryton Iana Curtise v „Love Will Tear Us Apart“. Panebože, pro baryton měla neskutečnou slabost.

Přistoupila ke knihovně. Řada knih byla vázaná v kůži a potřísněná skvrnami. Zhluboka se nadechla, vtáhla do plic vůni rozkladu a opatrně přejížděla prstem po zlacených nápisech na jejich hřbetech, aby nepoškodila křehkou vazbu. Ruka se jí zastavila u tlustého, v plátně vázaného svazku. Stoupla si na špičky a sundala ho z police.

Na obálce byl tmavě rudou barvou vyražený složitý znak carského Ruska, dvouhlavý orel. Obě hlavy střežila bohatě zdobená koruna a své ještěří jazyky vyplazovaly na neviděnou hrozbu ruské zemi. V ostrých pařátech svíral orel žezlo na jedné a jablko na druhé straně.

Jakmile začala albem listovat, zrychlil se jí tep. Mezi fóliemi tu byly založené žloutnoucí dokumenty, po okrajích vybledlé a plné překlepů: rodné listy, oddací listy, úmrtní listy. Na poslední stránce objevila rodokmen se jmény úhledně ohraničenými pečlivě narýsovanými čarami. Na horním okraji stránky stálo:

MIKULÁŠ I., *1796, †1855. M. Šarlota Pruská, 1817. Car vší Rusi.

„Co tu děláš?“

Veronika svazek nervózně zaklapla a málem ho upustila. Ve dveřích stál Michael s kouřícím hrnkem kávy v každé ruce.

„Jejda.“ Pokusila se o úsměv. „Objevila jsem Modrovousovu tajnou komnatu.“

„Žádné mrtvé manželky jsi doufám nevyslídila.“

Zasmála se, až příliš afektovaně. Přistoupil k ní. Přímo se nedotýkali, ale mezitím si sundal sako a Veronika si silně uvědomovala, jak se mu pod látkou košile rýsují ramena. Michael jí podal jeden z hrnečků, koupený na nějakém festivalu umění a řemesel. Na umělecký typ by ho nehádala. Třeba ten hrnek patřil nějaké bývalé partnerce. Třeba si sem ženy vodí v jednom kuse. Ale učitelky ruské historie? A schovává si tu při tom svazek plný genealogických záznamů? Třesoucí se rukou zvedla hrneček ke rtům. Káva jí opařila jazyk.

„Opatrně,“ zarazil ji.

Veronika si přejela jazykem po patře, aby si ulevila od bolesti. Dobře ti tak, za to, že ses nechala rozptýlit jeho rameny.

„Proč mě nenecháš, abych ti to vzal z ruky?“ Sáhl po svazku, ale udělala krok dozadu, odložila hrnek a sevřela ho ještě pevněji.

Snažila se znít dovádivě, ačkoli jí srdce v hrudi divoce tlouklo. „Tak copak máš společného s ,četníkem Evropy‘?“ Tak se přezdívalo Mikulášovi I.

V Michaelových očích postřehla záblesk paniky. „Tebe to nešokovalo?“

„Spíš nadchlo.“

Omluvně zvedl ruce, ale pokrčil při tom rameny. „Jenom nechci, aby sis něco nesprávně vyložila. Rád bych ti to vysvětlil.“ Zmateně potřásla hlavou. „Copak ty sis toho nevšimla?“ zeptal se.

„Nevšimla čeho?“

Znovu se pokusil vzít jí svazek z ruky. Vyklouzla mu a otevřela album na stránce, kterou si prohlížela prve, s vyobrazeným rodokmenem. V posledním rámečku úplně dole spatřila Michaelovo jméno.

Michael Karstadt odvozoval svůj původ po mužské linii od kdysi vládnoucího cara. Rodokmen byl načrtnutý tímhle způsobem z jednoho jediného důvodu.

Aby dokládal nárok na romanovský trůn.

Dvě

Carevna Alexandra si dobře uvědomovala svoje nedostatky: nedostačující výchovu v malé německé provincii, značnou ostýchavost, smůlu. Jejím nejhorším proviněním však bylo to, že ani po téměř sedmi letech na trůně neporodila mužského následníka.

VERONIKA HERREROVÁ, Zdráhavá carevna:
dvorní politika pozdního carského Ruska a Alexandra Hesenská

Palác Petrodvorec, červenec 1901

Lena byla sama, když za ní komorná přišla se vzkazem: carevna Alexandra má migrénu a nechce být rušena. Lena poslušně přikývla a soustředila se při tom na dívčiny drobné ruce s neklidnými prsty. Služebná před ní udělala rychlé pukrle. Lena jí pokynula a vrátila se k zašívání roztržené díry v jedné ze sametových rób velkokněžny Olgy.

Jakmile komorná dětský pokoj opustila, Lena složila šaty do cedrové truhly a popadla svazek šeříkových květů, které natrhala na zahradě. Nadzvedla si dlouhou černou sukni a opatrně po špičkách prokličkovala mezi panenkami oblečenými podle poslední pařížské módy a miniaturními čajovými servisy. Potom proklouzla zadním vchodem a zamířila po schodech nahoru.

Před třemi týdny porodila carevna baculatou a veselou holčičku jménem Anastázie, svou čtvrtou dceru. Od té doby se celou domácností jako nákaza šířily klepy. Od chvíle, kdy dítě přišlo na svět, nepromluvila Alexandra ani slovo a odmítala opustit lůžko. Z pomyšlení na tu nešťastnou ženu uvězněnou ve svém pokoji Lenu bodlo u srdce. Carevna na ni vždycky byla tak milá. Musí se aspoň podívat, jestli by se jí nedalo nějak pomoci, anebo ji aspoň utěšit.

Ve srovnání s ostatními carskými sídly měla poměrně skromná romanovská domácnost v Petrodvorci jen málo služebnictva. Během letních měsíců si rodina chtěla odpočinout. Strážný postávající před Alexandřiným budoárem proto Lenu zaskočil. Jakmile ho zahlédla, schovala se za převislé kapradiny v květináčích na chodbě. Nohou v přezůvce poklepávala o parkety a přemýšlela, jak se co nejlépe přiblížit.

Okraje šarlatové vesty a černého kabátce, uniformy čestného severoafrického pluku, měl lemované zlatými výšivkami. Lena si uvědomila, že už tohohle strážného jednou viděla, na státní večeři s perským šáhem, během níž se mlčenlivě tyčil za carovým křeslem. Lena tehdy vypomáhala služebnictvu z kuchyně s odnášením těžkých porcelánových talířů a vtom si všimla, jak mu naškrobená bílá košile svítí na tmavé kůži. Rozrušilo ji to tak, že jí jeden z talířů vyklouzl z ruky. Hlavní služebná ho naštěstí stačila chytit dřív, než spadl na zem, a vykázala Lenu do kuchyně. Dobře si pamatovala, jak jí hořely tváře, když se po strážném ohlédla. V obličeji se mu sice nehnul ani sval, ale byla si jistá, že celou tu scénu sledoval.

Teď se Lena palcem a dvěma prsty pokřižovala a modlila se, aby si strážný tu příhodu nepamatoval. Když vykročila, přiměla se k úsměvu. Oslovila ho anglicky, jelikož doufala, že by na něj její znalost soukromého jazyka carské rodiny mohla udělat dojem. „Přinesla jsem carevně květiny,“ oznámila zvesela. „Mohu dál?“

Strážný upíral zrak přímo před sebe, jako by se snažil dohlédnout na něco ve velké dálce. Oči měl světle hnědé a orámované hustými zlatočernými řasami. Odmítal se na ni podívat. Jeho nezájem Lenu popouzel. „Květiny nosím carevně na noční stolek každý večer,“ dodala.

„Doslechl jsem se, že pocházíš z lesů na severu, poblíž Archangelsku. Kde ses naučila anglicky?“

Lena hbitě o krok ucouvla. Strážný hovořil anglicky s hlubokým, melodickým přízvukem, vedle kterého byla její vlastní sekaná výslovnost leda pro ostudu. „Jak víš, odkud jsem?“

„Carevna Alexandra se o tobě jednou nebo dvakrát zmínila. Má tě v oblibě.“

Opatrně, aby květiny nepomačkala, založila ruce na prsou. „Naučil mě to bratr. Byl na univerzitě v Petrohradě.“

„Studuje? Měl by si dávat pozor. Univerzity jsou prý plné…“ Strážný se rozhovořil rychlou angličtinou a používal slova, kterým nerozuměla. Znovu nervózně přešlápla.

Přešel zpátky do ruštiny. „… a všichni univerzitní studenti jsou teroristé.“

Lena šeříky křečovitě sevřela. Na podlahu se snesl spadlý okvětní plátek. Musela si připomínat, že prostě není možné, aby tenhle strážný věděl cokoli o jejím bratrovi nebo jeho problémech.

„Povídá se, že se prý studenti v hodinách učí, jak vyrábět bomby,“ pokračoval strážný stále rozhořčeněji. „Kdyby bylo po jejich, všichni přijdeme o práci.“ Najednou ukázal na šeříky. „Buď opatrná, nebo ty květiny zničíš.“

Vyčkávala, ale nic dalšího o teroristech už neříkal. Třeba je to ten typ člověka, co mluví jen proto, že se rád poslouchá, pomyslela si. „Teď bych ráda splnila svůj úkol.“ Vykročila, ale strážný se jí znovu postavil do cesty a zabránil jí projít.

„Zajisté jsi slyšela rozkazy. Dovnitř nikdo nesmí.“

„Nechceš snad dostat trest za to, že ses spletl?“

Strážný ztuhnul. „Nestál bych tady, kdybych dělal chyby. A kromě toho, pokud chceš vidět carevnu, neměla by ses převléknout do čistého?“

Ukázal na její šaty, které jí velkokněžna Taťána pocintala hroznovou šťávou. Lena se podvědomě pokusila skvrnu zakrýt rukou. Kéž by si před odchodem z dětského pokoje aspoň bývala přičísla vlasy. „Mohla bych požádat o svolení,“ řekla.

„To je moje Lenička?“

Hlas z budoáru, vysoký a slabý, strážného vylekal. Než stačil odpovědět, Lena zavolala: „Přinesla jsem vám květiny, vaše výsosti, jenže mě nechtějí pustit dovnitř.“

„To je v pořádku, Pavle,“ odvětila Alexandra. „Tuhle nech projít.“

Na pokyn roztřeseného hlasu carevny Alexandry strážný otevřel těžké dveře ložnice. Pak se pomalu otočil, aby si Lenu sice trochu nevraživě, hlavně ale pobaveně prohlédl. Zdvihla bradu a zadívala se mu přímo do očí.

„Moje chyba. Třeba na sebe ještě narazíme.“ Naklonil se k ní blíž. „Příště budu vědět, že se ti nemám plést do cesty.“

„Jestli se zase potkáme, aspoň si procvičím angličtinu,“ odvětila.

„Ta řeč tady otevírá dveře. A já svým rodným jazykem mluvím rád.“

„Já myslela, že pocházíš z Habeše.“

„Jsem z místa jménem Virginie. Tam mi říkali Paul. Až se potkáme příště, povím ti víc.“ Ustoupil stranou, aby mohla projít. „Do té doby si u carské rodiny dávej pozor. Povídá se, že ať tady člověk řekne cokoli, donese se to až do Petrohradu.“

Lena otevřela ústa, aby se ho zeptala, co tím myslel, ale on jí věnoval jenom potměšilý úsměv a nehlučně za ní zavřel dveře.

Uvnitř Alexandřina budoáru se kolem obrovské postele s nebesy činila statná služebná v naškrobeném čepci, naklepávala polštáře a uhlazovala povlečení. Kretonové závěsy na oknech byly roztažené a odhalovaly pohled na bujné petrodvorecké zahrady, borovicové lesy a šedivé vlny rozbíjející se o pobřeží dole. Ve světle letního soumraku Alexandřin oválný obličej zvláštně zářil, takže se podobala Bohorodičce se smutnýma očima, vyobrazené na dřevěné ikoně v záhlaví postele.

Lena udělala hluboké pukrle. Sukně se jí ve vlhku lepila zezadu na kolena. Když se zvedala, pátrala ve změti polstrovaných křesílek, zarámovaných portrétů a figurín. Konečně objevila křišťálovou vázu, postavenou na malém stolku přikrytém krajkovým ubrouskem. Popošla k němu, naaranžovala šeříkové květy do vázy a doufala, že jejich vůně zmírní hořký pach bromových solí.

„Odejdi,“ nakázala Alexandra.

Lena udělala krok zpátky a narazila do mahagonové šatní skříně. Jemné stříbrné úchytky na protest zarachotily o dřevo. Služebná na Lenu nazlobeně civěla, baculaté ruce opřené v bok.

„Ne ty, Leničko. Anno, prosím.“

Služebná procedila vzduch mezi zuby a pak se neohrabaně poklonila a vyšourala se ven z pokoje. Dveře zabouchla tak prudce, až se zatřásly okenní tabulky.

Lena váhavě postávala v koutě, protože si nebyla jistá, jak se teď zachovat.

„Já věděla, že mě přijdeš navštívit,“ poznamenala Alexandra vlídně. „Pojď blíž.“

Lena přistoupila k ní, ale nenapadlo ji nic vhodného, co by měla říct. Poblahopřát k nově narozenému děťátku se hodilo, ale trochu taky ne.

„Povídej mi něco, Leničko.“ Alexandra jí podala ruku. Lena si klekla a vzala její dlouhé špičaté prsty do svých. Ucítila vůni růžové vody smísenou s cigaretovým dýmem. „Moje babička byla královna Viktorie. Maminka zemřela, když jsem byla ještě malá, a babička mě pomáhala vychovávat. Teď už odešla také. Jsem ráda, že mluvíš jejím jazykem. Přála bych si ho slyšet častěji. Tolik se mi po ní stýská,“ vzdychla carevna.

„Velkokněžna Anastázie je krásná, všichni to říkají. A její otec z ní má radost.“ Leně připadalo správné poslední věc zdůraznit.

„Niky zbožňuje všechny svoje dcery.“ Alexandra si povzdechla a opřela se o polštář. „Ale čtyři dívky a žádný následník? Kéž bys bývala byla u toho, když se dítě narodilo.“

Navzdory vlhkému teplu přeběhl Leně mráz po zádech. „Proč byste mě tam chtěla mít?“

„Říkalas, že tvoje matka je porodní bába. Třeba znáš nějaká tajemství, jak ženě pomoci, aby počala chlapce.“ Alexandřin hlas se vytratil do ticha. Lena se musela předklonit, aby zachytila poslední slova. „Třeba bych s tvou pomocí porodila syna. Následníka trůnu.“

Před oknem ložnice se ve vánku zavlnily lístky anglických růží a květy straček. Lena si přála procházet se teď v zahradě a zhluboka vdechovat svěží vzduch vanoucí z Finského zálivu. „Vaše přání vám může splnit jedině Bůh,“ zašeptala.

Alexandra jí svou horkou a zpocenou dlaní křečovitě sevřela zápěstí. „Chceš mi naznačit, že Bůh neposlouchá moje modlitby?“

Lena si volnou rukou obtočila pramínek vlasů kolem prstu. Alexandra se k ní obvykle chovala něžně jako ke kotěti. „Chci jenom říct, že máte přece k dispozici ty nejlepší lékaře.“

„Všichni mě nenávidí. Ty klepy se ke mně donesly. Říkají mi německá děvka. Povídají, že jsem k ničemu. Že jsem prokletá.“

Jak ráda by to Lena popřela. Jenže zrovna včera zaslechla nějakou pitomou carskou sestřenici šuškat, že si car měl místo Alexandry vzít radši Matyldu Kšešinskou, primabalerínu, kterou si dlouhá léta vydržoval jako milenku. Ta ženská naznačovala, že impérium by pak bylo díky následníkovi stabilnější.

„Matka ti přece musela nějaké svoje znalosti předat,“ naléhala Alexandra. „Prosím. Babička je mrtvá. Moje sestra bezdětná. Nemám nikoho.“

Lena vycítila carevnino zoufalství. Toužila po tom, aby jí od něj mohla ulevit, jenže se nenacházela v postavení, kdy by jí směla radit. Pokud by jí poskytla svou pomoc a něco se nevydařilo, stala by se snadným obětním beránkem. Mohla by se zničehonic ocitnout pod policejním dohledem, zatkli by ji uprostřed noci a uvrhli do nejtemnější kobky Petropavlovské pevnosti.

„Budu se za vás a nejsvětějšího cara modlit.“ Ta fráze Leně připadala jako vata.

Alexandra pustila Leninu ruku a přetáhla si přes ramena háčkovaný pléd. Hlasem přešla do ledového tónu, který používala, když nešikovná služka rozbila vázu. „O pomoc jsem se namodlila už dost. Žádala jsem pouze loajalitu. Můžeš jít.“

Lena vstala, uklonila se a pomalu couvala ven z pokoje, protože si netroufala carevnu ještě víc urazit. Alexandra zabořila hlavu do polštáře a přidušeně vzdychla. Lena vzala za kliku. A pak se na okamžik ocitla ne v přítomnosti carevny vší Rusi, nýbrž zpátky v ušmudlané zemljance v lesích na severu, kde vyrůstala.

„Něco bys ode mě chtěla.“ Alexandra se na lůžku prudce posadila. „Vidím ti to na očích. Něco tě trápí.“

Lena sklopila hlavu a sáhla do kapsy sukně, kde nahmatala papír, aby se ujistila, že tam pořád je. Sevřela pomačkaný dopis v ruce.

Matka jí psala novinky o bratru Antonovi. Po univerzitě se mu nedařilo najít práci. Vrátil se domů do Archangelsku a zapletl se se skupinou mladíků, kteří byli příliš radikální i na místní odbory. Táhl z nich alkohol, hájili násilí a na čas strávený za mřížemi hleděli stejně jako voják na vyznamenání. Jednoho z těch mladíků teď zavřeli. Matka se obávala, že pod tlakem by mohl prozradit další jména.

Leně se hlavou honily myšlenky na bratra, vzpomínky na jeho brunátné tváře a neustále udiveně zdvižené obočí. V duchu se jí začalo rýsovat řešení, jako když člověk v náhodně rozmístěných hvězdách spatří souhvězdí. Alexandra byla tou poslední, s kým by ji bývalo napadlo podělit se o Antonovy problémy. Jenže teď se naskytla příležitost, jakou si nesměla nechat utéct. Potřebovala jenom sebrat odvahu, aby se zeptala.

Lena začala opatrně. „Psala mi matka. Doma jsou problémy.“

„Můžu ti poskytnout pomoc,“ naléhala Alexandra. „Ať jde o cokoli. Můžeme si pomoci navzájem.“

„Bojím se o bratra. Je to dobrý člověk. Ale jeho přátelé ne.“

Alexandra zaťala prsty do polštáře a provrtávala Lenu pohledem. „Vím, jaké to je, když bratr sejde ze správné cesty. Také takového mám, Ernesta, doma v Hesensku. Od té doby, co mu zemřela žena, se hrozně změnil. Pokud mi pomůžeš, můžu nad tvým bratrem držet ochrannou ruku.“

Lena se nadechla. Jednoduchá rada nemůže carevně nijak uškodit.

„I ženy v Archangelsku chtějí syny, aby udělaly radost svým manželům,“ začala. „Matka jim vždycky radila, aby…“

***

Paříž, říjen 1941

Klaksony hlasitě troubily. Ať se Charlotta snažila, jak chtěla, nedokázala odtrhnout pohled od hodin na zdi kuchyně. Štíhlá hodinová i minutová ručička souběžně ukazovaly pravé poledne. Přesně podle denního rozvrhu se vojáci shromáždili po celé délce bulváru, s puškami zavěšenými na ramenou, oblečeni v tmavě zelených, jednotvárných, ale dokonale čistých uniformách. Dali se do pochodu. Charlotta zavřela oči a poslouchala, jak jejich těžké boty na dlažbě duní do rytmu monotónního vojenského marše. Melodie chrčela z improvizovaných reproduktorů, které teď lemovaly ulice města.

Vzpomínala si, jak lidé o vojácích ze začátku mluvili. Všelijaké zvěsti udržovaly celé město v hrůze. Okupanti pod pláštíkem noci vtrhávají do domů. Bajonety páčí dveře z pantů. Vojáci chytají malé děti a sekají chlapcům ruce, aby v nich nemohli držet zbraň, až vyrostou. Charlotta věděla, že by takovýmhle historkám neměla věřit. Přesto kdykoli se na začátku okupace ozval vojenský pochod, zrychlil se jí tep. Popadla syna a utíkala do ložnice. Zabouchla dveře a pevně ho tiskla, dokud dusot těžkých bot a chraptivá hudba neodezněly v dálce.

Jak měsíce ubíhaly, Charlotta se přinutila vytěsnit svůj strach do malého uzlíku jako obtížný, ale nezhoubný nádor. Teď otevřela oči a snažila se soustředit na úkoly, které ji čekaly: sepnout si kaštanové vlasy do úhledného, nízko posazeného drdolu, poslední sirkou zapálit plynový sporák a ohřát vodovatou směs, co se vydávala za polévku. V duchu si zopakovala cvičení, která měla v plánu projít na odpolední hodině v baletním studiu Matyldy Kšešinské.

Poodstoupila od sporáku a nakoukla do jídelny, aby zkontrolovala syna Laurenta. Kšešinská se nabídla, že ho pohlídá, zatímco bude Charlotta na hodině. Pokoušela se Laurenta rozptýlit plyšovou opicí, ale vysmekl se jí z náručí a tleskal vojákům, jako kdyby sledoval nějaké loutkové představení v Lucemburských zahradách.

„Buď zticha,“ plísnila ho Kšešinská. Zvedla zrak a všimla si, že je Charlotta pozoruje. „Musí to pochopit,“ dodala na vysvětlenou.

Charlotta si rozčileně protáhla prsty. Ovšemže se Laurent musí držet od vojáků stranou, stejně jako od aut na ulici nebo hrnce s vařící vodou na kamnech. Ale jsou mu teprve tři roky. Zamířila za nimi. Políbila syna na čelo a něžně mu zaklonila hlavu. Včera mu hrozně tekla krev z nosu a v nosních dírkách mu pořád ještě zůstávaly zbytky sraženiny. Otřela mu je hřbetem ruky.

Kšešinská si vyhrnula rukávy hedvábné halenky, mnula si útlé zápěstí a ukazovala směrem k oknu. „Vojáci možná musí pochodovat – ale my jim nemusíme dělat obecenstvo.“

„Máš pravdu.“ Charlotta obešla byt a zatáhla všechny těžké černé závěsy, používané k zatemnění. Bylo příjemné si protáhnout nohy a zavřít mašírující vojáky i projíždějící důstojníky na plnokrevných hřebcích venku. Kšešinská věděla, jak se s takovou situací vypořádat. Okupaci už jednou zažila, když bolševici v roce 1917 obsadili Petrohrad a přinutili ji utéct ze země jen s hrstkou šperků. „Poslechneme madame.“

Laurent se zakabonil. Koně měl z celé přehlídky nejradši. Charlottu bolelo za krkem. Zatímco kroutila hlavou, aby si ho protáhla, zrak jí zabloudil k sekretáři v rohu pokoje, kde si vystavila poslední pohlednici od matky. Pohlednice byly to jediné, co teď Němci dovolovali, aby si mohli číst, co lidé píšou, a nemuseli se namáhat s trháním a opětovným zalepováním obálek.

Matka psala horlivě, jak se snažila slova namačkat na malou kartičku. Prosila, aby se vrátili domů do Dordogne, kde by mohli bydlet v malé chalupě u vinice a pomáhat Charlottinu otci starat se o víno. Charlottini rodiče nikdy nechtěli, aby se odstěhovala do Paříže, a pořád to město odmítali považovat za její domov.

Charlotta chtěla matce odepsat, jenže kdykoli se do toho pustila, Laurent si odřel koleno a rozplakal se, anebo jí telefonovali další rodiče některé z jejích studentek, že je to mrzí, ale že rodina musela odjet z města.

„Němci tu nemůžou zůstat navždycky,“ slyšela říkat Kšešinskou. Přála si jí uvěřit. Přesto do města dennodenně přicházeli další a další vojáci, každá várka větší zelenáči než ti předchozí. Cestou na hodinu je vídala potulovat se ulicemi s fotoaparáty zavěšenými na svalnatých krcích, jak si fotí památky jako nějací privilegovaní turisté. Procházela okolo zahrádek kaváren, kde se smáli a prolévali hrdla ostře páchnoucím šnapsem.

Myšlenky jí prořízlo vytrvalé bušení na dveře od bytu. Z druhé strany zaburácel hluboký hlas, sice francouzsky, ale s německým přízvukem. „Madame? Otevřete dveře.“

Laurent ji chytil za ruku. Pokusila se věnovat mu uklidňující úsměv, ale svaly jí ztuhly v křeči. Nedokázala se pohnout, nedokázala vzít jeho ruku do svojí. Tohle bylo přesně to, o čem všichni mluvili. Vojáci sice nevpadli dovnitř uprostřed noci, ale jeden z nich přesto dorazil až k jejím dveřím.

Laurentova drobná ručka zvlhla potem. Charlotta přitáhla nohy k sobě, vytočené patami těsně vedle sebe, v dokonalé páté pozici. Ty fámy o německých vojácích přece nemohly být pravdivé. Třeba hledá někoho úplně jiného.

„Madame Marchandová?“ zavolal voják.

Charlottě se sevřel žaludek. Nechápala to. Dávala si pozor, aby se vojákům vyhýbala, odvracela zrak a přecházela na druhou stranu ulice, když šli kolem.

V jejím zorném poli se objevila tvář Kšešinské. Smrtelně vážným hlasem poznamenala: „Charlotto, ten voják zná tvoje jméno.“

Charlotta zavrtěla hlavou. Bušení na dveře neustávalo a přehlušovalo doznívající pochodovou hudbu z ulice. Snažila se spolknout paniku, ale vybavovaly se jí další a další zvěsti. Když vojáci přijdou k něčím dveřím a hulákají jeho jméno, pošlou ho pak na východ do prázdnoty. Tak to teď lidé nazývali.

Pošlou člověka na východ do prázdnoty a nikdo už o něm nikdy neuslyší. Charlotta si představila jednoho z těch mladých obtloustlých Němců, které vídala na ulici, jak jí vráží do bytu a míří samopalem na jejího syna.

„Tyhle dveře se otevřou tak jako tak,“ křikl voják.

Charlotta nesměla dopustit, aby se přiblížil k Laurentovi. Nesměla mu dovolit, aby se dozvěděl, že vůbec nějakého syna má. Popadla Laurenta za paži. Klopýtajícího ho dostrkala do ložnice. „Zůstaň tady.“ Políbila ho na temeno a ucítila při tom listovou vůni jeho vlasů, z níž čerpala sílu. „Nedej se najít. Jako když hrajeme na schovávanou.“

Charlotta se pokusila odtáhnout do ložnice za Laurentem i Kšešinskou, ale ta ji strhla na stranu, až jí zlaté náramky zachřestily. „Co to děláš?“ naléhala.

„Prosím. Nemám ponětí, co dělat jiného.“ Charlotta si byla jistá jen tím, že má lepší pocit, když se udržuje v pohybu. „Neříkala jsi ty sama Laurentovi, že se jim máme vyhýbat?“

„Tak pojď dovnitř s námi.“

„Když mu neotevřu, může sem vrazit násilím. Podívám se, co chce.“

Charlotta setřásla ruku Kšešinské ze svého ramene a dotlačila ji do ložnice. Než zabouchla dveře, Laurent na ni naposledy prosebně pohlédl.

Stála sama uprostřed obývacího pokoje. Bušení na dveře pokračovalo, teď už naléhavěji. Polévka na kamnech varem vykypěla. Charlotta vypnula plyn. Potom zakroužila rameny dozadu, jako by se chystala vyjít na jeviště. Dlouhými kroky zamířila ke dveřím a vyhákla tenkou kovovou západku.

Za zády zaslechla chřestění náramků. Kšešinská jí rukou vonící po mandlích pevně zacpala ústa.

„Madame Marchandová tu není,“ ozvala se klamavě zpěvavým hlasem.

Bušení ustalo. Němec ztišil hlas. „Kdy se vrátí?“

Co to Kšešinská dělá? Charlotta nemohla dýchat. Vzpírala se jejímu sevření, ale starší žena ji držela pevně. „To nevím jistě,“ opáčila Kšešinská. „Můžu vám povědět jen to, že některé dny bývá pryč celé hodiny. Kvůli čemu že jste přišel?“

Vojákův tón se změnil, zněl teď téměř laškovně. „Promiňte, madame. Ovšem. Jmenuji se Krause a potřebuji hovořit s madame Marchandovou. Tančívala pro balet v Opeře, že ano? A nyní pracuje pro tu bývalou ruskou primabalerínu Matyldu Kšešinskou?“

Charlottě se chtělo křičet, rozběhnout se za Laurentem. Nebylo to jen její jméno. Věděl o ní všechno. Jenže Kšešinská jí přitiskla ruku na ústa ještě pevněji.

„Mohlo by se jí také říkat velkokněžna,“ dodal Němec úlisně. „Není vám to povědomé? Slyšela jste ji někdy ten titul používat?“

Kšešinská Charlottu prudce obrátila k sobě. Přiložila si prst ke rtům. Charlotta přikývla. Kšešinská uvolnila ruku a ztěžka oddechovala. Charlotta si uvědomila, že ji ještě nikdy neviděla mít strach, dokonce ani tehdy, když se po bulvárech valily německé tanky. Kšešinská Charlottě gestem naznačila, aby si vzala kabelku, která visela na háčku u dveří.

„Co s tebou bude, když se nevrátím?“ zašeptala Charlotta.

„Postarám se o sebe.“

„Jenže kam mám jít?“

Kšešinská ji pustila a rozběhla se pokojem. Strhla kabelku z háčku. Pak se přesunula k sekretáři, zotvírala zásuvky, sundala všechny pohlednice od Charlottiny matky a nacpala je hluboko do kabelky. Hodila ji Charlottě.

„Jeď za rodiči. Všechno ti vysvětlí. Svezte se s Laurentem metrem. Vezměte to zadním vchodem. Běž už!“

Naléhavost v jejím hlase přiměla Charlottu vystřelit zpátky do ložnice. Hmátla po klice, vklopýtala dovnitř a hledala Laurenta. Zadní dveře do zahrady byly otevřené. Zahlédla ho, jak se tam choulí a třese ve svém tenkém kabátě u pozůstatků rododendronů, které vysadila loni na jaře. Horečně prohledala pokoj a pátrala po čemkoli cenném, co by mohli popadnout a vzít s sebou.

„Může to trvat několik hodin, než se madame vrátí,“ slyšela říkat Kšešinskou.

„Trvalo mi dlouho, než jsem ji našel,“ odpověděl klidně Herr Krause, „tu chvilku to ještě vydržím.“

Nato zachytila Kšešinské nevzrušenou, byť trochu rozmrzelou odpověď: „Dobrá. Jak chcete.“

Charlotta s trhnutím otevřela dřevěnou krabičku ve tvaru srdce. Její sbírka šperků se skládala převážně z bižuterie. Nosívala náhrdelník od matky a vlastnila také jeden přívěsek s diamantem a k němu náušnice – dárek od ctitele, který dostala před mnoha lety. Hodila diamanty do kabelky a vyrazila ven. Chytila Laurenta do náručí a dala se do běhu. Pošlapala při tom rododendrony a za okamžik oba proklouzli zadními vrátky na ulici.

Polední slunce se schovalo za načechrané dešťové mraky. Při úprku na metro si Charlotta všímala zatažených závěsů v bytech a velkých železných zámků na dveřích obchodů. Když se poprvé nastěhovala do Paříže, nemohla kvůli všemu tomu hluku usnout, ale přišla do města, protože se jí z ticha na venkově dělalo zle. Dnes bylo slyšet jen její dřeváky klapající na dláždění, občasné zapraskání větví, když mezi nimi po kmeni stromu vyběhla veverka, a zmírající tóny vojenského pochodu chrčící z reproduktorů na opačné straně bulváru.

Uhnula cyklistovi a sestoupila po schodech do potemnělé stanice metra. Laurentovi v náručí musela podpírat hlavu. Cítila na svém těle jeho vystouplá a hubená žebra. Co se bude dít, když se Charlotta neobjeví? Můžou Kšešinskou poslat na východ do prázdnoty. A to všechno kvůli Charlottě.

Zrychlila krok a snažila se setřást provinilý pocit. Pomůže Kšešinské. Nejdřív však musí Laurentovi najít bezpečné místo, kde bude moci zůstat. Přehodila si ho na stranu a sáhla do kapsy. Pak z kabelky vytřepala několik mincí a podala je zřízenci.

Jakmile stanula na vylidněném nástupišti a se synem v náručí popadala dech, došlo jí, jak je opuštěná. Nemá dost peněz na hotel. Neví, komu diamanty prodat. Všichni její přátelé kromě Kšešinské, která prohlásila, že se před vojáky už nautíkala dost, město už dávno opustili. Paříž přestala být snovým světem, v němž se ocitla před dvaceti lety jako vyjukané naivní děvče z venkova.

Kšešinská povídala, že mají odjet k rodičům. Že jí to vysvětlí. Vysvětlí co? Nedávalo to smysl. Charlotta si přesto uvědomila, jak moc touží zase slyšet otcův nevrlý hlas a nekonečný štěkot jeho psů, jak zoufale prahne po tom, aby se mohla nadechnout svěží vůně čistého venkovského vzduchu. Ze všeho nejvíc však toužila po matčině objetí. Chtěla se cítit chráněná a v bezpečí. Chtěla, aby jí někdo pomohl ochránit Laurenta.

Nacisté kolem celého města zřídili kontrolní stanoviště. K odjezdu potřebovala pomoc. Kdo ještě byl dost tvrdohlavý na to, aby zůstával v Paříži? Napadl ji jen jediný člověk.

Ozvalo se troubení. Do stanice s rachotem vjel vlak a zahalil je oblakem kouře. Skrz šedý povlak prachu na okně zahlédla cestující: muže s rozbitými brýlemi skloněného nad novinami a ženu ve starých domácích šatech, která v náručí chovala třesoucího se psíka.

Nedokázala být jako tihle lidé, shrbená a vyděšená, snažit se, aby si jí nikdo nevšiml. Vezme Laurenta k rodičům, přesně jak radila Kšešinská. Potřebuje jen někde jednu nebo dvě noci přespat a vymyslet, jak proniknout přes německá kontrolní stanoviště.

Dveře soupravy se před ní otevřely. Charlotta neviděla jinou možnost. Musí se obrátit na svého manžela.

Tři

Los Angeles, současnost

MICHAEL KARSTADT, *1969, následník trůnu

S pohledem upřeným na Michaelovo jméno položila Veronika svazek na stůl. Na začátku týdne tvrdila, že jí při navazování vztahů jde jenom o jedno: nenechat se zabít sériovým vrahem. Ačkoli Michael opravdu neměl v šatníku schované mrtvoly, o krok před ním ucouvla. Proč nechtěl, aby viděla jeho rodokmen?

Bubnoval prsty o okraj stolu, ne tak docela do rytmu zadumaného barytonu Iana Curtise, který ve vší své analogové parádě neustále burácel z přehrávače v horním patře. Veronika se cítila zmatená. A kdykoli se cítila zmatená, znala jedinou obranu: sarkasmus.

„Takže jak je to teď správně podle protokolu? Mám padnout na kolena, care Michaile?“

Zakuckal se smíchy. To jí dodalo odvahy. „Proč jsi nechtěl, abych to viděla?“

„Přistihla jsi mě nepřipraveného. Neměl jsem v plánu se o tom zmiňovat.“

„Pozval sis k sobě domů profesorku ruské historie,“ namítla. „Tak nějak mám dojem, žes tuhle drobnost přeci jen chtěl propašovat do rozhovoru.“

„Ale no tak, podívej se, není to kdovíco.“

„Tady se píše, že jsi velkokníže a následník trůnu největší země na světě.“

„Podle rodokmenu nejsem velkokníže, jenom princ.“

„Jen princ. Jak skromné.“

Poškrábal se na zátylku. „Mám tyhle dokumenty schované jen proto, že je moje matka považuje za důležité. A pro babičku měly dokonce nesmírný význam. Čistě kvůli tomu jsou důležité i pro mě.“

Selhal mu hlas. Veronika nevěděla, čím to, jestli posmutnělým tónem, když se zmínil o svojí babičce, nebo nonšalancí, s jakou si přejel rukou přes ústa. Najednou ji ale nenapadaly žádné jedovaté poznámky.

Snažila se pohlédnout na Michaela novýma očima. Nerozeznávala žádnou podobnost s posledním carem – Alexandřiným zbožňovaným, avšak neschopným manželem Nikym. Jenže Michael přece netvrdil, že je přímým potomkem Mikuláše II., nýbrž Mikuláše I., „četníka Evropy“ vládnoucího v 19. století. Michael do téhle genetické šablony dobře zapadal; dokonce i v jeho chování v restauraci se projevila jakási moderní ušlechtilost. „Pokud je tohle správně, tvůj nárok na romanovský trůn je silný,“ poznamenala. „Přemýšlel jsi o tom aspoň?“

Předklonil se a zvedl hlavu, takže to vypadalo, že k ní vzhlíží. Zatáhl ramena. Pořád se musela přemáhat, aby si je neprohlížela. „Přemýšlel o čem?“

„Však víš.“ Natáhla ruce a gestem naznačila, jako by si na hlavu nasazovala korunu.

„Člověk si může sotva dělat nároky na trůn, který neexistuje,“ odvětil Michael. „Pravidla následnictví kromě toho nikdy nejsou úplně spolehlivá, jak sama zajisté víš: kdyby nějací padouši zahájili jaderný útok na Spojené státy a prezident, viceprezident ani předseda Sněmovny to nestihli do krytu, co pak?“

„Prezidentské funkce by se ujal dočasný předseda Senátu,“ odpověděla Veronika, „a po něm ministr zahraničních věcí a pak…“

„Ok. Beru.“ Michael se usmál. „Jenže následnictví u Romanovců je mnohem hůř organizované, to je ti určitě jasné. A to jen za předpokladu, že by se dynastie někdy obnovila, což je přinejmenším dost nepravděpodobné.“

„Máš dvojitý nárok na trůn a sentimentální vztah k Mikulášovi a Alexandře.“ Veronika poklepala prstem na rodokmen. „Velkokníže Alexandr Michajlovič? Tvůj prapradědeček? Oženil se s jednou ze sester Mikuláše II. Jsi carův praprasynovec.“

„Na tom nezáleží,“ řekl Michael. „Rusko by se nemělo vracet k monarchii.“

„Uvažuješ moc jako Američan. Bereš jako samozřejmost, že monarchie jsou nedemokratické. Docela dost jsem na tohle téma přečetla. I monarchie můžou být progresivní a zároveň pomáhat vytvářet společné kulturní prostředí.“

„Kulturní prostředí? Ty zase přemýšlíš moc akademicky.“

Ano, uvažovala akademicky. Co si s tím ale měla počít? Její mozek byl vycvičený pochybovat a pokládat otázky. Zavřela album a pohladila reliéfního dvouhlavého orla na deskách. „Čekal jsi, že ti pomůžu tvůj nárok potvrdit?“ Chtěla, aby to znělo nenuceně, přistihla se však, jak plácá nesmysly. „Nezapomínej, že jsem jen lektorka historie bez stálého úvazku. Nikdo kromě mých studentů mi nevěnuje žádnou pozornost. Ne, chyba. Nikdo mi nevěnuje pozornost, a už vůbec ne mí studenti.“

„To ty jsi mi začala slídit v pracovně.“

„Jaká náhoda. Dědic romanovského odkazu náhodou narazí na moji sestřenici, která se náhodou zmíní, že píšu knihu o Alexandře.“

„Jessica tvrdila, že bychom si podle ní mohli rozumět. Povídala, že jsi osamělá.“

Michael sevřel rty. Veronice zatrnulo. Takže to nejspíš není ani podvodník, ani predátor, ani nic podobného – prostě jen hodný chlapík. Až moc hodný. To bylo snad ještě horší. „Takže ses nade mnou slitoval.“

„Nepřistoupil bych na to, abych se s nějakou ženou scházel z lítosti, děkuju pěkně. Vážím si volného času, včetně svého vlastního. Rád se ale setkám se ženou, která se mi zdá zajímavá.“ Vložil jí svou ruku do dlaně. Každičké nervové zakončení ve Veroničině těle napětím okamžitě zpozornělo. „Kromě toho není na osamělosti nic špatného,“ dodal, „a ty osamělá beztak nejsi.“

„Pověz mi pravdu,“ odvětila. „To je to jediné, o co tě prosím. Chceš ode mě něco? Potřebuješ, abych ti nějak pomohla? Nebudu ti to mít za zlé.“

Michael jí otočil ruce hřbetem nahoru. Veronika sykla a uhnula pohledem, nervózní ze svých ulámaných nehtů a krátkých, neohrabaných prstů. Přejel jí svými rty po vnitřní straně zápěstí. Zachvěla se. Přiblížil ústa k jejímu uchu, ale nedotkl se ho. Na krku ucítila lehounký závan jeho dechu.

„Jsi nádherná, chytrá a zábavná a kůži máš jako z hedvábí.“ Šťouchl ji nosem do tváře. „Proto bych s tebou chtěl trávit čas.“

Políbil ji nejdřív na tvář a pak něžně na rty. Veronice sklouzl do obličeje pramínek vlasů a lechtal ji do nosu. Sčísl jí ho za ucho. „Věříš mi?“

Přikývla. Hlava se jí točila touhou. Sklonil se, aby ji znovu políbil, ale vyrušilo ho cvakání drápků na dřevěné podlaze. Do pracovny strčil nos chlupatý čau čau a zafuněl na ně.

„Perfektní načasování, Ariel.“ Michael dál držel Veroniku kolem pasu.

Co to proboha dělám? Veronika se odtáhla a uhladila si sukni i halenku. Rty se jí chvěly a byla přesvědčená, že si toho musel všimnout.

„Měla bych jít,“ oznámila mu. „Musím oznámkovat hromadu písemek. Zbytek tvých knížek o Romanovcích si můžu prohlédnout někdy příště.“ Tváře jí hořely. „Pokud tedy budeš chtít, aby bylo nějaké příště. Chci říct, záleží to na tobě.“

„Je zítra příliš brzo?“

Ariel ji svým velkým mokrým čumákem žďuchla do nohy. Veronika jí podrbala hebkou srst za ušima a fenka hluboce a neuvěřitelně spokojeně zamručela.

„Rád bych tě vzal na večeři, ale přeci jen bychom měli trávit čas i jinak,“ pokračoval. „Vím sice, že máš ráda rock, ale co takhle swing? Zkoušela jsi někdy tancovat swing?“

„Tancovat swing?“ opáčila. „Končí rok 1996.“

„Dávám přednost roku 1946. Rád bych si to vyzkoušel. Co ty na to?“

Chytil ji za ruku a začal s improvizovanými kroky. Veronika musela uznat, že se v jeho tanečních pohybech skrývá určitý neohrabaný půvab. Jen málo mužů, alespoň podle jejích nepochybně omezených zkušeností, by si trouflo vypadat před ženou tak zranitelně.

„To mě mohlo napadnout,“ řekla. „Všichni Romanovci zbožňovali tanec. Jenže já bohužel nejsem žádný Romanovec.“

Michaelovi zamrzl úsměv na rtech a nečekaně pustil její ruku. Veronika ucouvla a náhle ji zalila studená vlna. Vybavil se jí okamžik, kdy takhle její ruku pustil její tehdejší snoubenec. Vždycky měla pocit, že to on ji pustil první, jako kdyby se nemohl dočkat, až uteče pryč. Snažila se představit si, jaké by to bylo, kdyby svoje rozbolavělé srdce pustila na svobodu. Jestli jí ho někdo znovu zlomí, už se nikdy neuzdraví. Nemůže to však přece být jenom ona, kdo riskuje. Od určitého věku je takřka nemožné, aby za sebou člověk neměl aspoň jednou zlomené srdce. Třeba má i on strach začít znovu a riskovat, že to bude zase bolet.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Carova tajná dcera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.