Mým rodičům k jejich padesátému výročí.
A Asherovi, Aryi a Tonye –
mému osmému, devátému a desátému divu světa.

Copyright © Ben Mezrich, 2014

Translation © Dana Šimonová, 2015

First published as SEVEN WONDERS.

ISBN 978-80-7252-575-1

PODĚKOVÁNÍ

Zaprvé a nejvíce děkuji Brettu Ratnerovi a Beau Flynnovi, že mě nasměrovali na tuto podivuhodnou cestu. Skutečně to byla ta nejlepší zkušenost celé mé spisovatelské kariéry. Hodně také dlužím své senzační redaktorce Jennifer Kasiusové a všem obdivuhodným lidem v nakladatelstvích Pereus, Running Press a RatPac. Zvláštní dík patří Chrisi Navratilovi a Allison Devlinové, stejně jako Stevu Asbellovi z 20th Century Fox. Za povzbuzení a humorné i inteligentní poznámky děkuji také Johnu Chengovi a Wendy Jacobsonové. Velice jsem vděčný i pečlivému a kreativnímu dr. Danielu Friedmanovi, mému expertovi na spoustu věcí, které zde nebudu zbytečně vyjmenovávat, a Gregovi Selkoemu za tančící medvědy. Nesmírně jsem vděčný také Ericu Simonoffovi a Mattu Snyderovi, nejlepším agentům v této oblasti podnikání.

A co je nejdůležitější: Děkuji Tonye, své úžasné tajné zbrani. A Asherovi, Aryi, Bugsy a mým rodičům – kvůli vám to má všechno smysl.

KAPITOLA 1

Byly tři hodiny ráno.

Už pět dní panovala nad Novou Anglií silná vlna veder. Stromy lemující Mass Ave se skláněly horkem a plakaly, opuštěné chodníky se blýskaly na slunci a nad měkkým černým asfaltem se tvořily obláčky páry rozpouštějící se pomalu v hustém, vlhkém vzduchu.

Skoro co by kamenem dohodil přes řeku Charles, která oddělovala město Boston a zvlášť jeho čtvrť Back Bay od americké Cambridge, pod známou, dvě stě padesát metrů dlouhou Nekonečnou chodbou rozdělující kampus Massachusettského technologického institutu, který všichni zkracovali na MIT, ve čtvrtém podzemním podlaží počítačové laboratoře, zajištěné podtlakovou vzduchotechnikou, kam jste museli sejít dvě patra schodů a poté sjet střeženým výtahem, se svět Jeremyho Gradyho právě převrátil vzhůru nohama.

Nemožné.

Jeremy zacouval od ploché obrazovky počítače stojící na skleněné desce stolu a téměř převrátil anatomicky tvarované kožené křeslo. Jeho gumová kolečka zaskřípěla na vinylové podlaze, on však vůbec neodtrhl zrak od obrazovky, ani nemrkal, přestože jasně barevné pixely ho nepřestávaly v temné, jeskyni připomínající laboratoři bolestivě bodat do očí.

To musí být omyl.

Když si sundával silné brýle s plastovými obroučkami a doufal, že rozmazaný pohled by mohl změnit obrázek před ním v něco, co by dávalo smysl, prsty se mu třásly. Ale žádná oční vada nemohla změnit proudy světla linoucí se z obrazovky. Uvažoval o tom, že by ten program spustil znovu. Ale zkoušel to už dvakrát a věděl, že výsledek by byl i potřetí stejný.

Není to nějaký vir? Problém s kódem?

Jeremy si znovu nasadil brýle a zhluboka vydechl. Zvuk jeho dechu zápasil s neustálým hučením výkonné ventilace v laboratoři. Jeremy si ten kód napsal sám a už ho prošel v posledních dvou dnech aspoň desetkrát. Nemá v počítači žádný vir. Není to žádný omyl. Obraz na displeji, i když se to zdá nemožné, je tak pravdivý a jistý jako matematika sama. Koneckonců ten program skutečně byl složitou matematickou rovnicí. Čísla se přeměnila v pixely. A čísla nelžou. Čísla byla bezpečná, jistá a pravdivá.

V osmadvaceti letech Jeremy na číslech vybudoval celý svůj život. Ne že by měl na vybranou, byl prostě tak uzpůsobený. Různí psychiatři, které s ním matka během let navštívila, se to snažili zaobalit do nejjemnějších termínů: zvláštní dítě se zvláštním druhem myšlení. Úzkostlivé, společensky plaché a uzavřené, nepřirozeně posedlé matematickými vzorci a tak pohlcené vlastními potřebami, že i ty nejobyčejnější věci v životě mu připadaly jako ohromné utrpení. Nákup potravin, návštěva parku plného lidí, pozvání na oslavu narozenin – od útlého věku se Jeremy při představě podobných věcí stočil ve své ložnici do klubíčka, třásl se a plakal.

V Jeremyho minulosti neexistoval žádný určitý moment, kdy by si uvědomil, že jeho špatné naprogramování je z určitého pohledu výhoda, podobně jako invalidita. Stěží si všiml, když mu učitelé matematiky na střední škole přestali dávat úkoly, protože byl natolik vepředu před třídou, že už ho neměli co naučit. Necítil se odstavený, když jeho dvojče Jack – jeho pravý opak, extrovert hledající vzrušení a hvězda v každém sportu, který začal dělat – se vydal na ples posledního ročníku sám, protože Jeremy měl moc práce s dokončením vlastního počítače, který si vyrobil ve sklepě z vyhozených součástek.

Ale časem se věci přece jen změnily. Když teď byl už sedm let v doktorském programu aplikované matematiky a počítačové vědy na MIT, jeho sklony se projevily jako něco víc než jen nepřístojné jednání. Byl jediný doktorand v této prestižní mece matematiky a přírodních věd, který se stravoval ve svém pokoji a přepečlivě si uložil příbory, když dojedl.

Domníval se, že byl také jediným programátorským nadšencem, který se na dva dny uzamkl v počítačové laboratoři, kde tvořil a kontroloval algoritmy a projížděl podprogramy, protože narazil na něco, co se mu nezdálo.

Aby však byl přesný, laboratoř 4. stupně bezpečnosti nebyla vlastně jeho. Ačkoli se v ní pohyboval posledních osmačtyřicet hodin, jedl nad nerezovým dřezem pod velkou tabulí, která zabírala většinu zadní stěny, spal na polním lehátku pod aluminiovými policemi, na nichž stály procesory, ležely spojovací kabely a přebytečné routery, neměl vlastně povolení používat tak drahé a citlivé zařízení, nota bene na projekt, který neměl nic společného s jeho doktorskou prací. Když zjistil, že nemá dostatek pracovní paměti ve svém vlastním počítači v pracovní kóji půl kampusu odtud a že kromě toho potřebuje satelitní údaje, věděl jako každý na univerzitě kam jít.

Bludiště podzemních laboratoří zastrčených pod Nekonečnou chodbou bylo jedním z nejhůře střežených univerzitních tajemství, zvlášť od té doby, kdy část peněz z ministerstva obrany, které měly sponzorovat špičkové laboratoře, byla určena k získání nových laboratorních techniků a inženýrů, což byli obvykle studenti, kteří se ozvali na nic neříkající inzerát ve Studentských novinách. A jeden z těch studentů, který měl tu smůlu, že byl určen jedním z Jeremyho bývalých profesorů, aby si přivydělal jako Jeremyho asistent, půjčil Jeremymu svou bezpečnostní kartu, takže se dostal přes strážce hlídajícího výtahy, vedoucí dolů k tajným laboratořím. Jeden počítačový nadšenec v brýlích se podobal druhému a nikdo to tady nebral tak přísně jako v tajných laboratořích NASA. Muž z ochranky hlídající u schodů pracoval pro univerzitní policii, nikoli pro Pentagon. Vztahy MIT s ministerstvem obrany se datovaly daleko před 2. světovou válku, kdy byl v podobných „tajných“ studentských laboratořích vyvinut radar. V MIT byla práce na nové generaci obranných raketových systémů něco jako hraní v dechové kapele. Pohlíželo se na to jako na extra možnost přivydělat si trochu peněz.

Když Jeremy nevěřícně zíral na obří obrazovku, poslední věc, z níž by měl strach, bylo to, že by ho chytili v laboratoři bez řádného povolení. Podstatou univerzity plné introvertů byl fakt, že nikdo nevěděl, co dělá druhý.

Po pravdě řečeno, ve světle toho neuvěřitelného schématu na monitoru si Jeremy už nebyl jistý ani tím, jak by to vysvětlil sám sobě. Psychiatr Berman, na něhož spoléhal na střední škole i na přípravce, by nejspíš trval na tom, že Jeremy má další ze svých „epizod“ – kdy se zavrtával hlouběji a hlouběji do králičí nory své mysli a honil se za vzorci, které viděl pouze on sám. Dokonce i zcela normální lidský mozek je vystavěný na vášni pro různé vzorce. Bylo to součástí evolučního vývoje, biologického mechanismu přežití, který dovedl lidstvo na vrchol potravního řetězce. Bohužel v Jeremyho případě mohl i sebemenší náznak numerické asociace spustit devastující niterný koloběh – jako tehdy, když musel být násilím odveden z bostonského Muzea umění, protože na jednom Picassovi bylo trochu moc neobvyklých tahů štětcem.

Možná že ze začátku mohla být diagnóza doktora Bermana správná. Normální člověk by neproměnil původně hloupou hádku mezi bratry v časově tak náročné rozptýlení, jež zaměstnalo tolik počítačové paměti, že by mohla posloužit pro zahájení průměrné války. Byla to tak pošetilá a bizarní neshoda, že mimo hranice nefunkčního vztahu těchto dvojčat nedávala vůbec smysl. Proč vůbec bratr Jack cítil potřebu vracet se jednou za rok do Bostonu a upozorňovat tak na výročí matčiny smrti, bylo pro Jeremyho nepochopitelné. Oni dva měli tak málo společného, že bez nějaké hádky by si vůbec neměli co říct.

Tento spor byl zbytečný jako vždycky. Sotva Jack vystoupil z letadla, začal povídat o své poslední expedici, nějakém terénním výzkumu na místě archeologických vykopávek v Turecku. Pracoval jako antropolog na Princetonu, ale trávil víc času na různých letištích, o nichž Jeremy nikdy neslyšel, a vykládal vždycky o svých nejnovějších dobrodružstvích. Tentokrát byl zvlášť natěšený, protože místo, kde se prováděly vykopávky, bylo jedním ze starověkých sedmi divů světa: jednalo se o Artemidin chrám v Efesu. Jeremy si do té doby vůbec nevšiml, že existují dvojí divy světa: starověké a moderní. Když jen tak nadhodil, že starověké divy světa nemohly být tak působivé, protože pochyboval, že by někdo dokázal vyjmenovat aspoň tři, natož všech sedm, pobídl tím Jacka k přednášce o relativních přednostech obou seznamů, v níž pokračoval, dokud zase neodletěl zpátky do Turecka.

Samozřejmě že tím by to mohlo skončit. Ale hned jak se Jeremy vrátil do kampusu, začalo mu to v mysli vřít. V podvědomí už začal zkoušet různé matematické systémy, kterými by porovnal moderní a starověké architektonické divy. A aby získal nějakou představu o tom, co se snaží porovnávat, otevřel si na notebooku různé mapy obou sad divů světa. Nebyl si jistý, co ho přimělo hrát si s údaji o zeměpisné šířce a délce, nebo co hledal, když nechal prolínat obě mapy architektonických divů jednu do druhé. Sledoval geografické středy těchto architektonických divů, zkoušel převýšení a topografii – ale zcela jistě ho nic nemohlo připravit na to, co našel.

Vzorec.

Matematický, precizní a neuvěřitelný.

Nejdřív odmítl uvěřit tomu, co vidí. Lidská mysl si hledá různé vzorce, přímo si je žádá, a pokud nejdou nalézt v přírodě, často si je vymýšlí. Nutil se přistoupit k tomu logicky a prozkoumat to, co vidí, jako matematickou anomálii, kterou je třeba upravit. Když si uvědomil, že jeho vlastní zařízení mu na to nestačí, získal přístup ke všemu, co potřeboval, vniknutím do podzemní laboratoře. S sebou si vzal pouze věci na převlečení a svůj notebook, který umístil hned vedle laboratorního superpočítače. U svého notebooku měl flashku, visící z unikátního řetízku na klíče. Udělal si ho ze suvenýru, který mu už před lety přivezl bratr jako dárek. Jeremyho znalosti egyptologie byly dost kusé, a proto nevěděl jistě, jaké poselství by měl ten zlatý skarabeus představovat. Když v něm však ve strojařském oddělení vyřezal soustruhem otvor, sloužil mu jako perfektní kryt pro flash disk.

Teď už nebylo pochyb o tom, že Jeremy objevil něco, co opravdu stálo za zkopírování a uložení. Protože se podle výsledků na obrazovce utvrdil v tom, že nalezený vzorec není jen výplod jeho zvláštně fungující mysli, použil nyní satelitní údaje ke korekci zakřivení Země a ohromně obsáhlé dataprocesory k vytřídění jiných možností.

V jádru to byl stejný jednoduchý experiment, s nímž si začal hrát před dvěma dny: promítnutí mapy sedmi moderních divů světa na mapu sedmi starověkých divů. Nejdřív vytvořil mapu těch starověkých: Artemidin chrám v Efesu, socha Dia v Olympii, mauzoleum v Halikarnássu, Rhódský kolos, maják v Alexandrii, pyramidy a visuté zahrady Semiramidiny v Babylonu. O většině z nich si musel něco vyhledat a překvapilo ho, že kromě pyramid už se žádný další starověký div světa nedochoval. O jednom z nich – o visutých zahradách v Babylonu – nyní už nikdo nevěděl, kde se přesně nacházel, ba dokonce se ani nevědělo, jestli to nebyl jen mýtus. Poté, co přesně zakreslil jejich polohu, označil jejich zeměpisné středy a opravil je podle topografie a zakřivení Země. Pak vytvořil podobnou mapu nových divů světa: Krista Spasitele v Brazílii, Tádž Mahalu, Chichén Itzá, Machu Picchu, Kolosea, Petry a Velké čínské zdi – a spojil je dohromady, což zabralo mnohem větší vzdálenost, protože se nacházely téměř po celém světě a nikoli pouze v oblasti obklopující Středomoří. Poté, co vyřešil rozdíly v měřítku, vložil data do jediného vizuálního obrazu – a málem kvůli tomu spadl ze židle.

Většina z obou obrázků vypadala, že jsou spolu trojrozměrně zrcadlově souměrné a hodí se k sobě jako něčí levá a pravá ruka. Nebyly to však pouze zrcadlové obrazy – byly to dokonalé enanciomery. Šest starověkých divů světa odpovídalo šesti moderním divům a vytvářelo splétaný vzor, který nejvíc ze všeho připomínal dva spletené hady – v geometrické terminologii dvojitou šroubovici –, kde ocas jednoho končil Velkou čínskou zdí a ocas druhého starověkou sochou boha Dia v Olympii.

Jeremy věděl, že to, nač se dívá, je nesmysl. Podle Jackovy přednášky bylo původních sedm divů starověkého světa vybráno starořeckými historiky. Ale nových sedm divů světa bylo zvoleno lidovým hlasováním. Jediný způsob, jak by mohly novodobé divy světa vytvořit vzorec geograficky odpovídající sedmi starověkým divům, se mohl skrývat v manipulaci s internetovým hlasováním. Z nějakého důvodu někdo chtěl, aby byly vybrány tyto specifické stavby – památky, jež byly zbudovány na zrcadlově převrácených místech oproti divům starověkého světa.

Zatímco Jeremyho mysl nepřestávala hloubat nad touto podivností, všiml si, že ukazováčkem pravé ruky ve vzduchu obkresluje vzorec na obrazovce. Dvojitá spirála je opravdu krásný tvar. Ve skutečnosti to byla také snadno rozeznatelná forma DNA – chemický stavební blok veškerého života. Jako dvojitá šroubovice dodávala ještě větší váhu oné očividné nádheře. Když znovu obkresloval ten tvar a pohyboval se přes jasně nakreslené body, které označovaly střed každého divu, novověkého i starověkého, zjistil, že se soustředí na to, co tu není: na dva divy, které do toho vzorce nezapadaly. Na mapě starověkých divů to byly visuté zahrady Semiramidiny, což dávalo smysl, protože ty mohly být pouhým mýtem. Ale chybějící novodobý div – Kristus Spasitel, ta obdivuhodná socha ve stylu art deco, nacházející se v Rio de Janeiru, a nejnovější památka patřící mezi divy světa – proč ten neodpovídal vzorci?

Jeremy se znovu naklonil nad stůl. Tentokrát se obrátil k notebooku. Ťukal do klávesnice oběma rukama a rychle hledal satelitní snímek Krista Spasitele. Znovu přitom procházel topografickou mapu i souřadnice, které používal k vypočtení geografického středu tohoto divu. Jak mu čísla naskakovala na obrazovku, zarazil se s prsty ztuhlými nad klávesnicí.

Neudivilo ho, že si toho předtím nevšiml. Bylo to tak malé, že to vypadalo jen jako nějaký kaz na fotografii. Ale když se na to podíval na obrazovce velkého počítače, vypadalo to velice zajímavě. Něco na tom divu světa bylo zvláštního – nějaká nesourodost v jeho topografii. Něco, co by vůbec nebylo viditelné bez dokonalého satelitního vybavení. Takovou věc by jeho bratr určitě chtěl prozkoumat osobně. Další dobrodružství, do něhož by skočil po hlavě a projel kvůli tomu půlku světa. Jeremymu by ke spokojenosti úplně stačilo, kdyby to mohl prostudovat bezpečně pomocí elektronických paketů s informacemi ve sklepní laboratoři pět tisíc mil daleko od skutečného divu.

Rychle uložil informace na flashku připojenou k notebooku. Potom se pohledem vrátil k větší obrazovce – k dvojici hadů tvořících dvojitou šroubovici. Pomyslel na to, co by s tím udělal Jack. Ušklíbl se, když si představil, jak bratr někde v Turecku překopává hlínu a nejspíš hledá pár ošoupaných mincí nebo rozpadající se kosti – zatímco Jeremy, zavřený v podzemní laboratoři, právě učinil životně důležitý objev. Zatraceně, možná že se jedná o objev, který se povede jednomu z tisíců vědců.

Vysunul flashku z notebooku. Zlatý skarabeus na řetízku připojeném k flashce přitom zacinkal. Jeremy flashku zasunul do USB otvoru po straně velké ploché obrazovky. Tři kliknutí myši na skleněné desce stolu a datové pakety už putovaly z počítačového systému bezpečnostní laboratoře na flash disk. Jak Jeremy čekal, až se nahrávání dokončí, vrátil se k dvojité šroubovici zářící a problikávající filtrovaným vzduchem. Byl tak zaujatý jasně barevnými pixely, že si nevšiml postavy, která se k němu blížila – dokud se její stín neobjevil na obrazovce.

Jeremy se otočil právě včas, aby zahlédl prudký pohyb – něco zoubkovaného a dlouhého prořízlo vzduch přímo před ním. Ozval se ošklivý zvuk, jako by řeznický nůž projel kusem syrového masa. Jeremy shlédl dolů a rozevřel údivem oči.

Z prostředku hrudi mu trčelo něco dlouhého a neuvěřitelně bílého.

Jeremy padl dozadu na skleněnou desku stolu a strhl tím pohybem notebook na zem. Stojící postava se sklonila až k němu. Jeremy pomalu klouzal na podlahu. Když se koleny dotkl vinylové podlahy, uvědomil si, že má něco v dlani. Flashku spojenou řetízkem s přívěskem skarabea. Musel ji vytrhnout z počítače, když padal dolů. Netušil, jestli byl přenos dat úspěšně dokončen, ale na tom nyní nezáleželo, protože přes počáteční šok se k němu začínala probíjet bolest. V prudkých vlnách svírajících mu vnitřnosti se šířila z té věci trčící mu z hrudi. Nejhorší na tom bylo, že nemohl dýchat.

Jak se jeho tělo sesulo dopředu, použil poslední zbytek sil k tomu, aby zasunul flashku hluboko do dutého skarabea a skryl ji tak v klíčence. O vteřinu později uhodil bradou o podlahu, oči se mu protočily a všechno, co zbylo v jeho zhasínajících sítnicích, byl odlesk páru zářivých hadů splétajících se v moři temnoty.

KAPITOLA 2

Dobrá, Jacku. Tohle není úplně nejhloupější věc, kterou jsi kdy dělal…

Jack Grady sklouzl rukou v rukavici po vysoce tažném kovovém lanku a kontroloval připojení kovových svorek k závěsnému popruhu. Druhou ruku měl nataženou před sebou a pohyboval zápěstím dopředu a dozadu, aby zklidnil tělo kymácející se ve vzduchu.

Zatraceně, ale určitě by se dostala mezi prvních pět…

Snažil se nekoukat přímo dolů, kde se mu kožené pracovní boty klátily nad hustou, černočernou tmou. A stejně tak se snažil nemyslet na to, že to jediné, co stojí mezi ním a pádem, který by skončil jistou smrtí, je tohle kovové lanko zdánlivě tenké jako nit.

„Jak se tam dole cítíte, doktore?“

Reproduktor v Jackově sklolaminátové helmě měl velikost oka panenky, ale přesto mu ten hlas v uších zněl jako výstřel z pušky zesílený kamennými stěnami jámy. Jack se pokoušel udržet tělo v klidu, protože při sebemenším pohybu se začínal znovu točit a žlutý kužel světla z čelovky tancoval kolem něj v kruhu a osvětloval kámen, který ho obklopoval.

„Jako návnada na háčku, hochu,“ odpověděl.

Na druhé straně mluvítka se ozval smích. Poté sebou kovové lanko trochu cuklo a Jack pomalu po centimetrech klesal do neprostupné černé tmy.

Snažil se při tom dýchat normálně. Všiml si, že od chvíle, kdy na lanku přejel značku třiceti metrů, se vzduch znatelně ochladil. Uvědomoval si zároveň i to, že cítí jakýsi nový zatuchlý pach, pocházející možná z nějakého druhu mikroskopické vegetace nebo z bakterií žijících v dutinách a prasklinách zdánlivě jednolité skalní stěny. Nic většího pravděpodobně tak hluboko nežilo, ačkoli se zdálo, že samotná jáma vznikla bez zásahu člověka. Podle Jackova odhadu se jednalo o důsledek pádu meteoritu, jak se také ústně tradovalo. Podle geologického datování sem spadl přibližně před třinácti tisíci lety.

Už bylo načase, aby tomu někdo zkontroloval pneumatiky a podíval se na olej…

Jack ještě asi deset minut pomalu klesal dolů a stále se při tom téměř neslyšně otáčel dokola, než si sáhl po straně na helmu a zapnul mikrofon.

„Hej, zastav to. Chci udělat ‚test rozplácnutí‘.“

Lano se zastavilo. Byl už dobrých pětačtyřicet metrů hluboko, a přesto ta jáma vypadala stále stejně, jako když se k ní poprvé prokopali a pohlédli seshora do její temnoty.

Opravdu nebylo vůbec snadné se k tomuto okamžiku dopracovat. Nejprve letěl letadlem z Bostonu, v Istanbulu přesedl na jiné letadlo do Izmiru, potom na autobus do blízké vesnice Selčuk, kde se potkal se svými dvěma asistenty, a s nimi odjel v noci na kole ke zříceninám starořeckého Efesu.

Andy, který byl z nich hovornější, bručel po celou cestu, že měli počkat, až se rozední, že si připadá jako nějaký vykrádač hrobů, když se plíží ve dvě hodiny ráno na archeologické naleziště. Dasha šlapala potichu a snažila se držet přímo za Jackem, zvlášť když se proplétali mezi klenutými starořeckými zříceninami a kolem dórských sloupů. Jack se po cestě ani nenamáhal odpovídat na Andyho kňourání. Andy Chen byl jeden z nejchytřejších studentů, s nímž se kdy setkal, a nejlepší asistent, kterého kdy Jack zlákal ke spolupráci. V šestnácti letech maturoval jako premiant na Princetonu a dokončil Fulbrightův program na Oxfordu, než se rozhodl přihlásit na antropologii. Hned poté se stal pro Jacka nepostradatelným asistentem při každé přednášce, kterou Jack od té doby měl. A přestože Andymu bylo nyní něco přes dvacet, Jack na něj vždycky myslel jako na zázračné děcko, kterým kdysi byl – jako na malého génia s kousavým smyslem pro humor, jenž byl rovným dílem iritující i okouzlující.

V té chvíli si byl Jack jistý, že Andy vrčí spíš kvůli Dashe než kvůli němu. Jeho druhá asistentka prokázala v posledním půlroce, že má dostatek vlastního rozumu. Přišla z Harvardu, kde promovala ze tří předmětů – z biologie, antropologie a počítačů – o rok dřív, než musela, aby mohla poslední rok trávit cestováním po Africe a vytvářením jednoduchých počítačů pro třídy, kde si děti nemohly dovolit učebnice. Byla však až překvapivě prudérní a snadno ji rozčílily Andyho šaškárny.

Andy přitom věděl velice dobře, proč nemohou čekat až do rána. Zdaleka se nejednalo pouze o ubíjející vedro, které se ve dne válí nad močály kolem vykopávek Artemidina chrámu, nacházejících se nyní padesát metrů před nimi. Pravdou bylo, že Jack a jeho asistenti tu byli vetřelci. To, že dostali od tureckého Památkového úřadu povolení na noční průzkum vykopávek, bylo samo o sobě dokladem Jackovy přesvědčivosti i prestiže jeho fakulty. Tohle byly archeologické vykopávky. Antropolog a jeho geniální asistenti by se neměli k tomu místu přiblížit víc jak na sto metrů.

Samozřejmě že kdyby se Památkový úřad nebo tým Britského muzea, který tu prováděl vykopávky, dozvěděly, po čem Jack ve skutečnosti jde, mohl skončit v tureckém vězení, místo aby se spouštěl do prastaré propasti.

„Zapaluji osvětlení za tři, dva, jedna, teď,“ počítal Jack, když vytáhl z našité kapsy na svém postroji jednu světlici.

Zatáhl za provázek na jednom konci světlice a hodil jasně oranžový plamen dolů. Naklonil se dopředu, až byl rovnoběžně s prázdnotou pod sebou a kovové lanko nad ním se chvělo jako pavučina. Nechal zapálenou pochodeň padat dolů a v duchu počítal, zatímco sledoval, jak se ohnivá špice vzdaluje a stále se ve spirále přetáčí z jednoho konce na druhý.

Po dvaceti vteřinách pořád ještě počítal. V uších mu znovu zaskřípal reproduktor.

„Dasha chce vědět, co je to ‚test rozplácnutí‘.“

Jack se zašklebil. Andy si určitě našel ten nejhorší možný způsob, jak jí to vysvětlit. Vědomí, že v posledních dvou letech byli už ve spoustě situací, kdy musel dělat tento „test“, bylo lehce nepříjemné. Kdyby mu praskl úvaz, měl už nyní v podstatě představu, jak dlouho by padal, než by Andy uslyšel, jak se rozplácnul. Pokud Jack mohl říct, pochodeň se v tomto případě stále ještě otáčela při pádu temnotou.

Ale on už na dno propasti nemyslel. V prvních vteřinách po vzplanutí světlice si všiml něčeho ohromně zajímavého – asi třicet metrů pod místem, kde visel, spatřil v zaoblených stěnách propasti trhlinu. Nemuselo to znamenat nic důležitého. Mohlo jít o šalebný stín nebo odlišně zbarvenou skálu, ale Jackovi se zdálo, že tam zahlédl otvor veliký alespoň jako člověk.

„Andy, spusť mě ještě o další tři otáčky.“

Jack použil nohy i ruce k tomu, aby se příliš netočil, zatímco Andy plnil jeho přání. Visel stále rovnoběžně se dnem propasti jako nějaká létající ryba a čelovku na helmě se snažil zaměřit směrem, kde předtím viděl otvor. Vteřiny míjely v tichu, jež přerušovalo pouze tiché vrzání kožených popruhů úvazku.

„Proboha,“ zašeptal Jack, když se domnělá trhlina znenadání dostala do jeho zorného pole. „Zastav!“

Kovové lanko se napjalo. Jack namířil světlo přímo před sebe.

Měl pravdu. Ve skále se objevil ještě větší otvor, než se původně domníval. Byl klenutý a uprostřed vyšší než Jack sám. Zdálo se, jako by podlaha za otvorem klesala. Vypadalo to jako vchod do jakési jeskyně. A co bylo ještě víc fascinující, ten otvor musel být vytvořen lidskou rukou. Nejen že měl přesné a symetrické okraje – na obou stranách stály stejné, asi půl metru vysoké kamenné sochy.

„Neuvěříš tomu, na co se teď dívám,“ pronesl do mikrofonu.

„Není to Artemis?“ zažertoval Andy. „Nečeká tam dole, aby vás vzala s sebou na Olymp a představila rodině?“

To není špatná domněnka, pomyslel si Jack pro sebe, když si svítil na obě sochy žen. Ale zatímco řecká bohyně lovu Artemis byla obvykle zpodobňována s kopím či lukem a šípy, někdy dokonce na koni, tyto sochy byly tematicky trochu odlišné. Obě ženy byly od pasu nahoru nahé a jejich těla byla jakoby posetá desítkami vytesaných kamenných vajec. A navíc to vypadalo, jako by obě měly pravé ňadro odstraněné.

„Pleteš se tak přibližně o tři tisíce let,“ prohlásil Jack napůl pouze pro sebe. Srdce mu prudce bušilo a po páteři přebíhalo známé chvění.

Takhle se cítil vždycky, když se chystal udělat něco opravdu hloupého.

Začal střídavě přenášet váhu proti úvazku dopředu a dozadu, až docílil toho, že se jeho tělo rozhoupalo. Nejdřív jen o kousíček, ale když neustále přidával na rychlosti, nakonec létal vzduchem jako kovový kruh na konci hodinového kyvadla.

„Přirozeně se předpokládá,“ mumlal si, zatímco se houpal stále rychleji a rychleji, „že Artemidin chrám v Efesu postavili Řekové k uctění panenské bohyně. A nejméně tři stavby tohoto divu světa – který byl čtyřikrát zničen – byly skutečně postaveny pro řeckou bohyni lovu.“

Samozřejmě že chrám popisovaný ve většině učebnic byl věnovaný Artemidě.

Tento chrám – o délce sto třicet metrů, šířce šedesát devět metrů, se sto dvaceti sedmi třpytivými bílými sloupy výšky 18 metrů – byl ve své době dvakrát delší než Parthenon a zároveň byl první stavbou postavenou čistě z mramoru. Trvalo sto dvacet let, než ho Řekové postavili, a kdyby ho Gótové v roce 268 n. l. téměř celý nespálili a křesťanský dav o dvě stě let později nezničil zbytek kvůli tomu, že nechtěli, aby se v něm oslavovala pohanská bohyně, nejspíš by zůstal až dodnes jedním z divů světa.

„Chrám, který tu stál předtím, byl téměř stejně velký,“ recitoval dál Jack a prudce dýchal, jak létal vzduchem a snažil se namířit své tělo přímo do otvoru, který se před ním slepě rozevíral, „ale nejznámější se stal tím, jak byl zničen. Místní narcisista jménem Hérostratos se chtěl stát slavným a představoval si, že největší slávy dojde, když spálí chrám bohyně Artemis až do základů. Byl za to odsouzen k smrti a umučen. Místní vládci poté vydali nařízení, že kdokoli by zmínil jeho jméno, má být také popraven.“

Právě tento chrám nyní zkoumali archeologové z Britského muzea, protože objevili vápencovou římsu deset metrů pod základnou sloupu, který sestavili z úlomků ruin všech čtyř staveb, aby určili střed velkého chrámu, jenž tam kdysi stával. Sloup vysoký přes osmnáct metrů s čapím hnízdem na vrcholu byl jen hrubě opracovaný a podle Jackova názoru trochu matoucí jako upomínka na neuvěřitelný architektonický skvost, který se kdysi nacházel na tomto místě.

„Ale dokonce ještě dalších tisíc let předtím byl místní chrám starořeckým výtvorem. Po celé jónské období se o něm pochvalně psalo a Efeští byli chváleni, jak pilně uctívají svou Artemidu. Když od té doby odečteme ještě dvě tisíciletí, dostáváme se konečně do časů, kdy toto místo bylo opravdu zajímavé.“

Jack se zhluboka nadechl studeného, zatuchlého vzduchu, který ho šlehal do tváří. Ta zdánlivě bezedná díra, ten temný otvor pod ním – pokud byla pravda to, co se domníval, tým z Britského muzea zakopl o něco mnohem staršího, než byla starořecká památka, kterou hledali.

„Hej, doktore,“ zarachotil mu v helmě Andyho hlas. „Co to tam děláte? Tady to vypadá, že se to lano nějak moc bláznivě houpe.“

Jack, který létal temnotou, se soustředil přímo na otvor. Nevěděl to jistě, ale odhadoval, že na jednom konci kyvadlové dráhy je od něj vzdálený asi tři metry. Zdálo se, že mezi oběma sochami je značný prostor – ačkoli netušil, jak strmě sestupuje dno za ním.

Ne že by na tom záleželo, protože Jack už se v mysli rozhodl.

„Andy, to je proto, že se chystám udělat něco trochu bláznivého.“

Na druhé straně spojení nastala chvilka ticha.

„Náčelník Jack bláznivý?“

Jack se ušklíbl. Byl si zcela jistý, že Andy už to s gustem překládá Dashe. Asi před třemi lety strávili spolu čtyři měsíce u Yanomamů – legendárních domorodců, kteří žijí izolovaným životem hluboko v džungli na venezuelsko-brazilských hranicích. Během týdenní lovecké výpravy s malou skupinou, tvořící odnož hlavního kmene, Jack nějak urazil nižšího náčelníka a ten ho vyzval na souboj. Jack to z hlouposti přijal a poté spolu bojovali dlouhými rituálními kopími se špicí natřenou štířím jedem. Naštěstí štíři v této oblasti nebyli smrtelně jedovatí – ale jejich bodnutí bylo velice bolestivé a vyvolávalo oslabující halucinace trvající až šestatřicet hodin.

Jack prohrál, ale oba muži se během souboje zranili. Když se probral z deliria, všichni ve vesnici mu začali říkat náčelník Jack. Dokonce i muž, s nímž bojoval, byl udiven jeho odvahou a nabídl Jackovi jednu ze svých dcer za potenciální manželku. Jack téměř vyvolal další souboj tím, když ji odmítl. Až dodnes nosil Jack pod košilí zavěšený váček s hroty napuštěnými štířím jedem, protože si tak chtěl připomínat, kam až ho jeho bláznivá odvaha dovedla.

„Přinejmenším. Až ti dám signál, chci, abys mě spustil níž. Mělo by stačit deset metrů.“

„Doktore.“

„Deset metrů, hochu. Na znamení.“

Andy ho už znal natolik dobře, aby se s ním dál nehádal. Několik posledních let doprovázel Jacka při terénních výzkumech po celém světě. Před Yanomamy byli u Paštúnů v pákistánském Svátu, což byli původně divocí nomádi v zapadlých údolích severního Pákistánu. A ještě před tím navštívili jeden horský kmen v Tibetu, který žil tak vysoko na čínské straně Mount Everestu, že jejich pokožka získala trvalý namodralý odstín.

Podle Jacka si nejlepší antropologové nehráli na akademickém písečku ve vydýchané učebně, ale jezdili do terénu, podstupovali rizika a podřizovali se kulturám lidí, pro něž byli skoro totéž jako mimozemšťané.

Když se Jack dostal do mrtvého bodu pohybového oblouku, zaťal zuby, napřímil tělo jako šíp a napřáhl paže směrem k otvoru.

„Teď!“

A plul dopředu, přestože se slabé kovové lanko za ním podezřele napínalo. Na okamžik nepociťoval žádnou přitažlivost. Nohy se mu v temnotě točily. Potom dopadl přímo mezi sochy. Dotkl se nohama země a rozvířil kolem sebe tolik prachu, že ho na okamžik zcela oslepil. Potom začal klouzat dolů po pětačtyřicetistupňovém svahu. Prach i štěrk klouzaly spolu s ním. Málem už se překotil dopředu, když se lano za ním napjalo. Zalapal po dechu, jak se mu popruhy úvazku zařízly do hrudi a ramen. Mocně zakašlal. Konečně se prach kolem něj začal usazovat a oranžový kužel světla z jeho čelovky odhaloval krátkými, trhavými výjevy okolní prostředí.

Jak už se předtím domníval, dostal se nyní do komory vytesané přímo ve vápenci. On sám se ocitl na svažující se rampě vedoucí do půlkruhové jeskyně, jež byla ve svém středu přibližně čtyři až pět metrů vysoká a asi tři metry hluboká. Měla hladké zdi i strop, když se však člověk podíval pečlivěji, mohl spatřit tenounké stopy po tesání mezi pečlivě opracovanými částmi skály.

Jack si pomyslel, že na tom opracování není nic primitivního. Opatrně se otočil na patě a snažil se neuvolnit příliš štěrku. Pomalu se hrabal zpátky nahoru ke dvěma sochám u ústí jeskyně.

Takhle zblízka byly sochy ještě neuvěřitelnější. Ženské tváře měly precizně provedené detaily a pečlivě vymodelované rysy. Obě ženy byly docela hezké, s nepatrně africkými rysy a vlasy spletenými do copů. Když je tak pozoroval a prohlížel si vajíčka, jimiž byla pokryta jejich těla, i chybějící ňadro na jejich hrudi, srdce se mu vzrušením rozbušilo.

„Neslyším žádné ječení,“ přerušil ticho Andyho hlas. „Takže se domnívám, že se vám to podařilo.“

Jack se otočil od soch zpátky k ustupujícímu svahu. Už chtěl odpovědět, když vtom světlo na jeho helmě osvítilo cosi přímo naproti němu a to cosi odráželo paprsky zpátky k němu.

„Budu potřebovat ještě dalších deset metrů,“ pravil.

Opatrně sestoupil po svahu dolů, protože nechtěl uvolnit víc štěrku. Jeskyně vypadala velice stabilně, ale byl si jistý, že je na místě vytvořeném lidskýma rukama, které je mnohem starší než ty močálovité zříceniny nahoře.

Když došel až na konec svahu, zjistil, že kráčí po vápenci podobném římse, kterou odkryli archeologové z Britského muzea. Ti si mysleli, že objevili desku z ohromné střechy chrámu vybudovaného architektem Theodorem, jehož stavbu financoval král Kroisos z Lýdie a který tu stál téměř dvě stě let, než ho Hérostratos vypálil. Avšak Jack měl podezření na něco zcela jiného kvůli jedinému kousku keramiky, jejž mu poslal kolega z oddělení antikvit Londýnské univerzity, který byl členem původního týmu Britského muzea.

Obrázek na keramice se velice podobal sochám stojícím za Jackem – s náznakem afrických rysů a symboly plodnosti na těle. Byly důkazem, který potvrzoval Jackovu teorii: že původní Artemidin chrám tu stál už tisíce let před řeckým vlivem. Nyní se před ním nacházelo něco ještě evidentnějšího. Něco ještě neuvěřitelnějšího.

„To je krása,“ zašeptal a jeho hlas se nesl ozvěnou po celé komoře.

Skoro celou protější stěnu jeskyně pokrývala malba: přibližně metr a půl vysoká a možná dvakrát tak dlouhá, namalovaná jasnými barevnými tahy se skutečně uměleckým talentem.

„Je to freska,“ zamumlal Jack, zatímco vytahoval z pouzdra na úvazku fotoaparát a začal mačkat spoušť. „Kmen bojovných žen odcházející z něčeho, co vypadá jako bujný pralesní ráj. Ty ženy se podobají ženám na keramice i sochám u vchodu – všem chybí pravé ňadro. Avšak místo vajec si nesou cosi, co vypadá jako bojová kopí. A ten les – je tak těžké ho popsat. Tolik zeleně. Je to skutečně obdivuhodné.“

Potom obrátil zrak ke třpytivému místu, které přitáhlo jeho pozornost už na druhé straně jeskyně. Jedna válečnice na fresce nesla velký plochý kámen, na němž byl namalován zlatý had rozdělený na sedm stejných dílů, které byly vytvořeny z jakéhosi kovového materiálu, jenž odrážel záři jeho čelovky.

Jacka nepřekvapil obraz hada. Věděl, že had je jedním z nejobvyklejších ztvárnění ve starobylých textech i malbách téměř všech kultur na zeměkouli. Od židovsko-křesťanské Bible – kde už v první kapitole had přelstí Evu a Adama, takže musejí opustit ráj – přes různé hinduistické texty, pojednávající o stočeném hadu Kundalinim a hadí síle, až k egyptské Knize mrtvých, kde se pomocí hadů provádějí různá kouzla, a k římským, řeckým i čínským textům, kde se to hemží hadími démony, draky a bohy. Sám Jack viděl například v pyramidě v Gíze plastiky hadů, kteří střežili imaginární vstup do podsvětí.

Co se týká starověkých Řeků, ti vypadají, že byli kultem hadů zvlášť posedlí. Ve starořecké mytologii se to jen hemží pověstmi, v nichž vystupují hadi. Téměř každý řecký bůh či bohyně se v určitém okamžiku buď přeměnili v hada, nebo ho zabili či s ním měli sex. Proto není překvapením, že nejznámější symbol pocházející ze starověkého Řecka, který se vyskytuje v dnešním světě, obsahuje hada. Hippokratův symbol zdraví a života, používaný k označení nemocnic a lékařských ordinací na celém světě, zpodobňuje hada obtočeného kolem hole boha léčitelství Asklépia, ačkoli v Americe bývá stejně často – a omylem – zobrazován caduceus, hůl boha Herma, která má kolem sebe obtočené dva hady ve tvaru dvojité šroubovice. Tento omyl vznikl v roce 1902, kdy jeden důstojník americké armády přijal caduceus místo Asklépiovy hole jako symbol armádní lékařské jednotky, protože si myslel, že vypadá na jeho uniformě lépe. Jack se domníval, že ten důstojník si neuvědomoval ironii toho, co učinil. Caduceus byl ve skutečnosti symbolem řeckého a římského boha zlodějů, podvodníků a vrahů.

Avšak bez ohledu na to, jak byl had jako symbol ve starověkém světě oblíbený, jeho zpodobnění na fresce bylo fascinující. Nic takového Jack dosud nespatřil. Válečnice vynášející kamennou podložku se sedmi částmi zlatého hada z jasně zeleného pralesa – to byl druh obrazu, který by archeolog mohl studovat celé roky, jestli ne celý život.

Jack nepotřeboval celý život, aby poznal, že ta freska – záhadná v celé své hloubce – je dalším důkazem, že původní Artemidin chrám nepostavili Řekové, aby v něm uctívali řeckou bohyni. A tím se ocitl už pouze jediný krok od prokázání toho, že tato kultura, kterou byl tak fascinován – kultura, o níž si většina historiků, archeologů a antropologů myslela, že je to spíš mýtus než skutečnost –, opravdu kdysi existovala.

„Amazonky,“ vydechl Jack, zatímco svým digitálním fotoaparátem pořizoval snímek za snímkem. „Ženy na této fresce jsou Amazonky.“

Vážnost toho, co pronesl, mu pulzovala v hrudi. Amazonky – divoký kmen bojovnic, spadajících až k úsvitu mytologie a historie – se staly předmětem Jackova zkoumání už téměř před pěti lety. Napsal tucet statí o různých pozůstatcích a starověkých dokumentech, jež poukazovaly na tuto neuvěřitelně vyspělou civilizaci. Třebaže si nikdo nebyl jistý, kdo Amazonky byly, odkud pocházely nebo proč nakonec zmizely, existovalo podle Jackova názoru velké množství důkazů, že kdysi vytvořily mocnou civilizaci. Jednotlivé válečnice byly tak urputné, že si každá z nich podle legendy sama usekla pravé prso, aby mohla lépe házet kopím. S náboženstvím uctívajícím mocnou ženskou bohyni – o níž se mluvilo jako o Dianě, někdy Artemidě nebo dokonce Evě, první ženě vypůjčené židovsko-křesťanskou teologií z mnohem starších mýtů – se Amazonky objevovaly v pověstech, které překonávaly kulturní i zeměpisné hranice. Zdálo se, že se objevují všude, od doby bronzové přes Alexandra Velikého a starověké Řeky i Římany až do středověku.

Když si Jack uvědomil možnou spojitost s jedním ze sedmi divů světa a uslyšel o objevu římsy pod vykopávkami, urychleně využil svých známostí v Princetonu, aby se k tomuto archeologickému projektu připojil. Ačkoli to nebylo poprvé, kdy archeologové kopali na onom močálovitém poli, kde kdysi stál chrám, nález vápencové římsy byl objevem, který Jack nemohl ignorovat. Když se jeho tým dostal na místo, jediné, co potřebovali, byla pomoc tří místních pracovníků s vyložením vybavení, které tam Jack poslal napřed, a poté s probouráním římsy vrtačkou na kámen a se sestrojením vrátku a kladky pro Jackův sestup v úvazku dolů.

Jack věděl, že nebezpečně postrkuje samotné hranice akademické etiky, když využívá britského objevu, nechtěl však čekat na archeology, protože archeologický výzkum postupuje hlemýždím tempem pomocí štětečků a hrabiček. Terénní archeologové si všechno nejdřív zdlouhavě rozmýšlejí.

A teď nalezl Jack to, co se mohlo klidně stát největším objevem jeho kariéry. Freska zobrazující Amazonky vynášející z pralesa nějaký druh zlatého hada – namalovaná hluboko pod jedním ze starověkých sedmi divů světa.

Ještě pořád se věnoval fotografování a hlava se mu točila z obrazu válečnic s bojovými kopími, když byl překvapen tím, jak se v mluvítku jeho helmy ozvala Dasha.

„Doktore Grady.“

„Co je?“ ozval se Jack a naklonil se blíž k místu na fresce, aby se mu podařilo udělat lepší fotku pancíře jedné z bojovnic.

„Pořád vám zvonil mobil. Nechtěla jsem ho zvedat, ale oni pořád volali.“

Jack slyšel náhlé chvění v jejím hlasu.

„Váš bratr. On… Doktore Grady, musíte nahoru.“

Jack se zarazil. Jeho bratr? Neuměl si představit, že něco týkající se Jeremyho by mohlo být důležitější než to, na co se nyní dívá, nikdy předtím však neslyšel Dashu hovořit tak rozrušeně. Podíval se na hodinky – čtyři hodiny ráno. Pokud by měl štěstí, mohl by pracovat ještě dvě hodiny, než se Britové dostaví na místo a všechny je vyhodí. Mohl by nahoře zjistit, co Dashu tak vykolejilo, a ještě se sem vrátit, aby se na to znovu podíval.

„Dobrá, tak nahoru.“

S nesmírným úsilím se odtrhl od válečnic, lesa a segmentovaného zlatého hada. Vydal se po štěrku nahoru ke vchodu a kovové lanko táhl za sebou.

KAPITOLA 3

Sloane Costaová zaťala prsty do skalní stěny, zatímco posouvala nohy o několik krůčků po patnáct centimetrů široké římse. Lýtkové svaly měla jako v ohni, protože podpatky jejích pohorek visely volně nad metr a půl hlubokou jámou. Každodenní hodinový trénink na eliptickém trenažéru v posilovně Michiganské státní univerzity ji rozhodně nepřipravil na to, čím procházela v posledních třech hodinách, ale na to ji v jejím precizním, organizovaném životě nemohlo připravit vůbec nic.

Zhluboka se nadechla a podívala se pod nohy. V matném ranním světle pronikajícím skrz pavučinu prasklin v klenutém stropě tunelu bylo těžké vidět něco jasně, ale připadalo jí, že má ujít ještě asi pět metrů. Vypadalo to, že příkop náhle končí stejně, jako se nečekaně objevil – osm metrů široký propad ve vydlážděné podlaze tunelu, ohraničený po obou stranách jen velice úzkou římsou.

Když přišla k příkopu, uvažovala nejdřív o tom, že by slezla dolů, místo aby se snažila překonat ho po římse. Metr a půl nebylo zase tak hluboko. Už dokonce sestoupila po dvou rozpadlých částech schodiště, aby se dostala co nejdřív do tunelu.

Potom se však podívala lépe na jeho dno. Posvítila si miniaturní svítilnou na změť vegetace, pokrývající dno trhliny a vyhlížející jako kroutící se kola ostnatého drátu. Trvalo jí skoro dvě dlouhé minuty, než identifikovala dlouhé, oválné listy a tmavě hnědé květy podobné zvonkům: Letalis bella-donna z čeledi Solanaceae neboli lilkovitých, vzdálená příbuzná známější Atropa bella-donna neboli rulíku zlomocného. Přestože neviděla nepatrné trny skryté pod kadeřavými listy, věděla, co by se stalo, kdyby učinila jediný krok po dně prolákliny. Stačilo škrábnutí a do krevního oběhu by jí pronikly jedy skopolamin a hyoscyamin. A po několika minutách by získala tu pochybnou poctu, že by se stala první genetickou botaničkou, kterou zabily rostliny.

Znovu srovnala tvář s kamennou stěnou a posunula se dalších pár centimetrů po římse. Hleděla na sebe jako na šestadvacetiletou vědkyni ve výborné kondici. Po dokončení vysoké školy se zúčastnila dvou triatlonů a poctivě se snažila každé ráno, než se zavřela v laboratoři, chodit do posilovny. V těch dvou dnech, kdy byla nucena učit studenty, aby si udržela místo asistentky na Michiganské státní univerzitě, běhávala celých pět mil ze svého bytu v suterénu čistírny na konci East Lansing na univerzitu bez ohledu na počasí. V Michiganu to mohlo znamenat cokoli od tornád až po sněhovou vánici století.

Zjistila však, že je velký rozdíl mezi tím, když se potíte při cvičení v posilovně, a když jste v terénu a pohybujete se hluboko v útrobách jedné z nejstarších staveb v Evropě, jestli ne na světě.

Učinila další opatrný krok a potom se zastavila a poslouchala, jestli neuslyší hlasy mluvící italsky, což by mohlo signalizovat, že dva italští policisté, kteří ji předtím provedli zamčeným předním vchodem do Kolosea – jednoho z nejstarších amfiteátrů na zeměkouli, pýchy Říma a jednoho z obdivuhodných moderních sedmi divů světa –, si všimli toho, že zmizela. Za mlhavého srpnového rána bylo snadné vyklouznout těmto policistům středního věku, kteří ji několik minut po páté hodině dovedli po opraveném schodišti vedoucím do rozsáhlého, dvouposchoďového hypogea – podzemního labyrintu úzkých cestiček, svažitých tunelů a slepých odboček, které kdysi probíhaly pod dřevěnou, pískem sypanou podlahou arény. Spokojili se s tím, že si sedli vedle sebe na poslední schod a podělili se o balíček cigaret. Policisté na ni nepromluvili ani slovo. Sloane předtím požádala profesora Lindhoma – který trávil tři roky jako hostující učitel na prestižní Římské univerzitě –, aby zavolal službu konajícímu vrchnímu policejnímu úředníkovi na stanici u Kolosea a požádal ho, aby ji policisté doprovodili do této turistické atrakce čtyři hodiny před jejím otevřením pro veřejnost. Sloane jejich mlčení nevadilo, protože její italština byla poněkud zrezavělá, což by rmoutilo hlavně babičku, která stále ještě mluvila anglicky s tak silným přízvukem, jako by právě vystoupila z lodi na Ellis Islandu, kam přiváželi všechny imigranty.

Přesto Sloane neočekávala, že se od svých dvou podrážděných strážců dostane pryč na tak dlouhou dobu. Ve skutečnosti to považovala za nečekané privilegium. Koloseum bylo otevřené návštěvníkům od roku 2010. Prohlídku jste si mohli zamluvit předem na internetu. Turističtí průvodci v jasně oranžovém saku a vysokém červeném klobouku prováděli každou půlhodinu skupiny čítající pětadvacet turistů prvním patrem hypogea. Třebaže by to nebylo příliš soukromé, průvodce by ji alespoň ušetřil nutného vyhledávání informací o historii Kolosea, které absolvovala ve stísněném hotelovém pokoji včera v noci s pomocí notebooku a dvou knižních průvodců v angličtině. Babička by se asi zadusila svým každodenním cappuccinem, kdyby viděla, že vnučka tráví první noc v Římě – městě svých předků – v teplákách a mikině u obrazovky počítače.

Ve chvíli, kdy první paprsky úsvitu pronikly tenkými žaluziemi kulatých okének mizerného hotelového pokoje, Sloane už měla velice dobrý přehled o historii tohoto velkého divu světa. Nejspíš by si ještě nemohla nasadit vysoký červený klobouk a dělat průvodce, ale věděla dost na to, aby vyřešila záhadu, která ji do Říma přivedla.

Teď zatnula zuby, učinila několik posledních krůčků po římse a nakonec skočila znovu na pevnou zem. Ulevilo se jí, když opět uslyšela skřípání pevného podkladu pod svými podrážkami. Tunel byl tady užší a světlo seshora ještě tlumenější, zastíněné dvěma patry podzemí. Vyrazila vpřed a opatrně sledovala dláždění pod nohama. Přála si, aby si přibalila lepší baterku spolu s několika kousky nářadí, které nosívala v batohu na zádech. Nebyla příliš zkušená v terénní práci, obvykle pracovala v laboratoři, kde analyzovala botanické vzorky, které sesbírali jiní. Samozřejmě že musela během zácviku doprovázet profesora Lindhoma na několika výpravách, ale špinavou práci vždycky přenechala jiným, dychtivějším asistentům – těm, kteří vypadali, že by přešli s batohem na zádech Sečuánskou provincii v Číně a vylezli tam deset metrů vysoko na Metasequoia glyptostroboides, aby získali do sbírky jedinou její jehličku, nebo vyšplhali na stometrový útes v Patagonii, aby získali semena z Fitzroya cupressoides.

Sloane nebyla na něco takového stavěná. Během dětství i puberty se tato mimořádně inteligentní dívka vždycky radši zahrabala ve své předměstské ložnici v knihách či u počítače, zatímco její dvě starší sestry pobíhaly od tréninku pozemního hokeje k hodinám baletu. Bydleli tehdy v Michiganu ani ne deset mil od místa, kde žije nyní. Na střední ani na vysoké škole neměla žádnou vážnější známost, protože si říkala, že opravdové vědkyně nemají čas na takové triviální rozptýlení, jakým jsou muži. Neměla dokonce ani televizi a od osmnácti nebyla v kině víc jak třikrát.

Starší sestra Christina si z ní často utahovala, že svůj život zasvětila studiu rostlin, protože je sama také rostlina. Ten komentář byl trochu netaktní, Sloane ho však nikdy nebrala jako urážku. Na životě rostlin bylo cosi čistého a logického, zvlášť když jste je rozebrali na nejmenší částečky. Nemyslela na ně jako na květy, stonky, semena a listy, jak se to děti učí ve škole, spíš řešila jejich buněčné vrstvy. Botanická DNA byla tak prostá, že plnila Sloane pocitem komfortu a smyslu. Po dosažení magisterského titulu učinila všechno možné, aby získala místo na univerzitě, kde se zakládala nová odnož přírodovědy: sledování evoluce určitého rostlinného druhu podle jeho DNA. Důkladná, nudná věda pracující se zkumavkami a mikroskopy – ale naštěstí natolik důležitá, že na ni šlo dost financí, aby se Sloane mohla udržet na vědeckém postu tak dlouho, dokud by nezískala profesuru, a poté, až by šel Lindhom do důchodu, možná dokonce i definitivu.

Když odhlédla od Christininých posměšků, představa, že můžete vystopovat rostlinu až k jejím historickým počátkům pomocí buněčné chemie, jen potvrzovala řád, který Sloane vždy hledala ve světě kolem sebe. Věděla, že lidská DNA funguje podle stejného logického principu. Při obhajování své práce při magisterských zkouškách spolupracovala na vzniku článku pro časopis Science, rozebírajícího výzkum, který vedl k ohromujícímu objevu mitochondriální Evy: v podstatě evolučního konceptu toho, že veškeré lidstvo může vysledovat svůj počátek až k jediné ženě, která žila přibližně před 200 000 lety kdesi v dnešní Africe. Mitochondriální Eva byla svatým grálem evoluční přírodovědy – jedna prapůvodní žena, jejíž DNA by byla ryzím zdrojem pro všechny generace, jež následovaly po ní.

Sloane nezdolávala tunely pod Koloseem, aby hledala ekvivalent mitochondriální Evy v rostlinném světě. Ale tajemství, které se snažila odhalit, bylo pro ni stejně důležité. Christina by možná nikdy nepochopila, že dokonce ani největší úspěchy lidstva – nemluvě o nějakém mistrovství v pozemním hokeji nebo inspirujícím baletním představení – se Sloane nezdály působivější než objev jediného dokonalého dubového listu Leucobalanus, který představoval desetitisíce let evolučního zápasu. Přežil požáry, bouře, choroby a vzrůst i pád jedné civilizace za druhou. A přitom všechno, co by na něm Christina viděla, by byl list obyčejného dubu.

Poté, co Sloane musela čelit přechodu oné průrvy a málem si nevšimla jedovaté rostliny na jejím dně, pečlivě obhlížela svažující se dlážděnou cestu, přelétala světlem baterky po kamenných stěnách napravo nalevo a pohybovala se mnohem opatrněji. Nevyžádala si však doprovod dvou italských policistů kvůli dubovým listům, přestože by nebyla překvapená, kdyby našla vykukovat z některé z mnoha prasklin či spár, které se objevovaly po celém hypogeu, jeden nebo dva výhonky dubu. Od chvíle, kdy vstoupila do tohoto moderního divu světa, byla ohromena rozlohou onoho místa a měřítkem stavby postavené před tolika věky. Na rozdíl od jiných turistů, kteří si našli cestu do Kolosea, ji v první řadě neuchvacovala jeho architektura ani historie, ale něco, čeho si většina turistů ani nevšimla.

Koloseum, postavené za císaře Vespasiana v roce 70 n. l. a dokončené za jeho syna Tita v roce 80, bylo skutečným architektonickým divem. Mnohopatrový stadion pojal kdysi až 80 000 diváků a klidně se může měřit s největšími stadiony současnosti. Tvarem je oválný, 190 metrů dlouhý, 155 metrů široký a skoro 150 metrů vysoký. Je to opravdový kolos, ale jméno Koloseum se netýká rozlohy samotné stavby. Původně bylo postaveno vedle velké bronzové sochy šíleného císaře Nerona, která byla navržena podle jednoho starověkého divu světa, dávno už zničeného Kolosu rhodského.

Když policisté uvedli Sloane hlavní branou dovnitř, očekávala, že vstoupí do arény. Představovala si písčitou plochu možná oživenou několika Italy oblečenými jako gladiátoři a prodávajícími jako suvenýry meče, helmy a sítě z umělé hmoty. Ale policisté jí ukázali na zrenovované schodiště a ona shlédla přes jeho okraj dolů do otevřených katakomb hypogea. Kdysi měla aréna dřevěnou podlahu pokrytou pískem, nyní však turisty nejvíc zajímalo podzemí.

Pro Sloane byly podzemní tunely stejně fascinující. Dokonce i bez pomoci průvodce uměla najít různé spáry a otvory v kameni, které svědčily o důmyslných strojích, které tu kdysi pod arénou fungovaly. Svislé šachty kdysi obsahovaly pódia a klece, jež mohly být vyzvednuty do arény – a na nich mohli být lidé, divoká zvířata, dokonce i kulisy. Většina výtahů, složitých kladkostrojů, dokonce i hydraulické stroje fungovaly na základě otáčení ohromných kol, tvořících navijáky a obsluhovaných otroky, jako ozubená kolečka zapadající do sebe v největších hodinách, jež byly kdy vyrobeny. Spousta lidí si tam podobně jako Sloane představovala gladiátory, přestože skutečné kouzlo Kolosea tkvělo v různorodosti jeho „herců“. Medvědi, jaguáři, divoká prasata, lvi, sloni, hroši – seznam zvířat, která byla nějakou dobu držena dole v hypogeu, byl téměř nekonečný. Nejdelší představení trvalo téměř sto dní a vystupovalo v něm jedenáct tisíc divokých zvířat.

A co bylo ještě neuvěřitelnější, byly přítokové a odtokové kanály vybudované po stranách tunelů většinou v úrovni pasu. Sloane je opravdu viděla, když si hledala cestu tunely, vzdalujícími se víc a víc od policistů. Řídila se při tom mapkou, kterou se včera v noci naučila nazpaměť a kterou měla nakreslenou na zadní straně obálky, doručené před třemi týdny. V průvodci se dočetla, že celá aréna mohla být zaplavena do výše skoro tří metrů pro naumachiae – předvádění námořních bitev s malými válečnými loděmi.

Avšak Sloanina fascinace mechanickými kouzly hypogea byla čistě akademická. Jak kráčela podle mapy na obálce točícími se katakombami, došla ke schodišti v druhém podzemním podlaží, které už nebylo funkční a vypadalo jako ruina z rozpadajícího se kamene a shnilého dřeva a bylo ohrazené červenou páskou s nápisem: „Pericolo!“, k čemuž ani nepotřebovala babičku, aby tomu porozuměla. Přitom ji nejvíc vzrušovaly neuvěřitelné divy rostlinného původu, které viděla ve spárách, trhlinách a otvorech vysekaných ve starém kameni. O tom, co nyní pozorovala, četla v obou svých průvodcích, ale dokud nepodlezla pásku s varovným nápisem v italštině a nesestoupila opatrně po onom rozbitém schodišti do dalšího propracovaného systému tunelů, nevěřila v onu ohromnou různorodost rostlin rašících z každého zákoutí i z každé spáry v travertinu.

Sloane nebyla prvním přírodovědcem, který přišel do Kolosea studovat tamní rostlinstvo. Podle průvodců rostla v Koloseu jedna z nejzvláštnějších botanických sbírek na zeměkouli. Starobylé ruiny prorůstaly plazivé rostliny, křoví, dokonce i stromy a na moderní vědce teprve čekalo vysvětlení tohoto bohatství rostlinných druhů.

První zprávu o rostlinstvu v Koloseu vydal přírodovědec Domenico Paranolli už v roce 1643. Našel tam víc jak 680 druhů. Po prvních dvou zatáčkách ve spodním tunelu začalo Sloane vrtat hlavou, jestli starý Domenico pracoval opravdu pečlivě. Přestala počítat poté, co našla první stovku druhů – některé až z Jihočínského moře a jiné, nesmírně vzácné, jako smrtelně jedovatá sestřenice rulíku, do níž málem sestoupila. Sloane však nefascinovala pouze různorodost druhů. Představovala si, jak se sem mnoho semen dostalo na kopytech a v srsti různých zvířat přiváděných do arény, nebo jak miliony turistů a diváků, kteří tímto místem po celá staletí procházeli, jednaly jako lidští přenašeči a trousily tu různé druhy semen. Co nejvíc Sloane překvapilo, když si to začala rovnat v hlavě, byla různorodost časových období, která různé druhy představovaly. Rostliny s DNA starou od stovek po tisíce let tu rostly vedle sebe ve zdech tunelu a někdy byly dokonce propletené v nemožné spleti.

Právě toto nevyjasněné tajemství ji přivedlo do Kolosea v první řadě. Obálku, která nyní ležela v úzkých deskách v hotelu, jí poslal italský profesor botaniky, s nímž se seznámila při online diskusi o rostlinné DNA. Pokud by Christina zjistila, že něco takového vůbec existuje, dělala by si z toho legraci celý měsíc. Ale Sloane to nevadilo, protože obálka od onoho muže obsahovala jedno semeno, které tu sebral ve vchodu do určitého zavodňovacího kanálu v druhém podzemním patře hypogea – jediné semeno, které Sloane analyzovala až k samému jádru DNA.

Jediné semeno, jež obsahovalo proteiny starší, než by měly být, starší než samotné Koloseum. Toto jediné semeno vlastně obsahovalo fragmenty DNA, které – pokud byl Sloanin výzkum přesný – byly dokonce starší než založení města Říma.

Proto Sloane okamžitě započala proces, který ji po třech týdnech dovedl do zužujícího se tunelu v hloubi hypogea. Byla si jistá, že analýza historie DNA toho bizarního semena – i rostliny, která z něj musela vyrůst – by tvořila přesně ten výzkum, který by jí zajistil další přítok peněz pro její práci a možná že by ji vynesl rovnou k profesorskému titulu.

Lýtka ji stále ještě pálila z přechodu průrvy po úzké římse. Přišla k další zatáčce, za níž tunel opět pozvolna klesal. Zároveň se jí zdálo, že se snižuje i strop. Musela se v pase trochu sehnout, aby se její ohon nedotýkal kamenné klenby, ani se nezachytil na zbytcích kovových svorek, které držely kameny na místě. Tohle už byla pátá či šestá zatáčka od chvíle, kdy vstoupila do výtokového tunelu, vyznačeného na rubu obálky, v němž její italský kolega našel to zvláštní semeno. Už samotný fakt, že se dostala až do tunelu, ji překvapil. Italský profesor se spokojil s jediným semenem, místo aby využil šance, že se jedná o dosud neprozkoumanou část hypogea. Ale Sloane byla rozhodnutá. Semeno bylo vzácné, ale živá rostlina by byla jejím svatým grálem.

Když zabočila za další roh a posvítila si malou baterkou na zužující se chodbu, spatřila něco, kvůli čemu zapomněla na pálení v lýtkách.

Popínavé rostliny, které se plazily a vinuly přes dvě spojené kamenné desky, ještě nikdy předtím neviděla. Červeně zabarvené, téměř bez listí, pokryté trny, z nichž mnohé byly velké jako palec. Trápila si mozek úvahami, jestli někdy viděla něco alespoň vzdáleně podobného, a přitom se k nim rychle blížila. V učebnici se vyskytovala jedna taková velice vzácná popínavá rostlina. Byla objevena, jak roste u nějaké svatyně blízko egyptské vesnice na Nilu. Ta měla podobně načervenalý odstín. A o další popínavé rostlině s trny podobného tvaru četla u výzkumů v rovníkové Nové Guineji.

Avšak když teď byla přímo u ní a hledala v batohu gumové rukavice a plastové krabičky na vzorky, věděla, že rostlina, na níž se dívá, nebyla ještě nikdy popsaná v žádné učebnici. Když si natáhla rukavice na své dlouhé prsty a přidržela baterku v zubech, mohla dokonce rozpoznat několik malých semen visících pod načervenalými paličkami mezi některými trny. Měly stejný tvar, barvu a strukturu jako semeno, které její kolega našel ve vchodu do této výpusti.

Sloane viděla něco zcela nového – a zároveň velice, velice starého. Stále ještě neměla odvahu se té rostliny dotknout, dokonce ani v rukavicích. Zkoumala její stavbu pouze očima. Sledovala, jak se plazí a vine až k trhlině v kameni úplně nahoře, přímo proti jedné železné svorce. Tam jako by rostlina mizela v samotné zdi tunelu.

Stále zajímavější a zajímavější. Vzhlédla ke stropu. Nepatrnými škvírami pronikaly i do hloubi tunelu paprsky ranního slunce. Nebylo tu moc světla, ale stačilo to, aby proběhl proces fotosyntézy. Rostliny se daly najít i v některých nejhlubších jeskyních a stovky metrů pod povrchem oceánů. Na rozdíl od lidí si rostliny našly cestu, jak přežít i v nejdrsnějším podnebí, které si lze představit.

Ale jak se Sloane přiblížila k rostlině ještě blíž, s obličejem pouhých několik centimetrů od zlobně vyhlížejících červených trnů a bezlistých stonků, všimla si něčeho ještě podivnějšího, než byl způsob, jakým rostlina mizela v kameni.

Nebyla si jistá, ale zdálo se jí, že zahlédla něco za závojem rostlin, něco vytesaného přímo do stěny tunelu. Neuměla si představit, že by cokoli vytvořeného lidskýma rukama mohlo soupeřit s krásou rostlinstva, které právě objevila, ale zaujalo ji to natolik, že se na to chtěla podívat.

S nesmírnou opatrností, aby se nedotkla trnů, začala odtahovat narudlé rostliny stranou. Nejdřív to bylo těžké. Zdálo se, jako by se jí rostliny přímo vzpíraly. Dvakrát jí ruce málem uklouzly a prsty se téměř dotkla ohromných trnů. Ale nakonec jí ta popínavá rostlina uhnula z cesty. O chvíli později už pronikla skrz větvičky a úponky a ocitla se před tváří vytesanou přímo na starobylé zdi.

Byla to ženská tvář. Měla trochu africké rysy a na sobě cosi, co mohlo být egyptskou pokrývkou hlavy. Za tou tváří byly v kameni vytesány řádky římského písma a egyptských hieroglyfů.

Proboha. Jako botanička Sloane studovala trošku latinu i řečtinu, aby lépe porozuměla názvům rostlin, které se jí dostaly pod mikroskop, ale kromě toho se ve starověkých jazycích vůbec nevyznala. Hieroglyfy pro ni byly pouhými obrázky. Dokázala však trochu porozumět latině, zvlášť když kdesi uprostřed nápisu poznala jedno jméno. Kleopatra. Jinak byl podle jejího nejlepšího odhadu ten nápis jakousi poctou oné známé faraonce.

Zarazila se a rukama stále ještě odtahovala popínavou rostlinu. Nebyla si jistá, ale myslela si, že Kleopatra se mohla narodit právě v době, kdy bylo postaveno Koloseum. Z filmů a televizních seriálů, které hltala Christina, věděla, že Kleopatra cítila romantickou náklonnost ke dvěma velitelům římského vojska: k Juliu Caesarovi a později k Marku Antoniovi. Ale stejně netušila, proč někdo vytvořil ten obraz a věnování Kleopatře v podzemním tunelu největší římské stavby.

Zatímco o této otázce uvažovala, padl jí zrak zpátky na hieroglyfy. Většina z nich jí připomínala jen zvláštní klikyháky a nepochopitelné tvary. Pak se jí však zrak zastavil na obrázku, jenž jí připadal podivně známý.

Tvořili ho dva hadi obtáčející se kolem sebe a znázorňující jakoby dvojitou šroubovici. Na samém spodku byl ocas jednoho hada otočen nesprávným směrem. Kromě toho se ti hadi velice podobali tvaru DNA.

Sloane se usmála. Vyčinila si, že se nechala unést vlastními zálibami, které zkreslovaly to, nač se dívala. Dvojitá spirála byla dobře známým geometrickým útvarem, nebyla však vždy spojována pouze s DNA. Britská vědkyně Rosalind Franklinová, která vlastně objevila tvar DNA, než si jej přivlastnili známí badatelé Watson a Crick, ho popsala už v únoru 1953. Dvojitá šroubovice se však objevovala v umění, archeologii i matematických modelech už dávno předtím. Sloane kdesi četla, že dokonce i u starých Sumerů se našly destičky s vyrytou dvojitou spirálou, datované do doby před více než osmi tisíci lety.

Přesto byl ten obraz neuvěřitelně podmanivý. Když si ho prohlížela z větší blízkosti, všimla si, že oba hadi jsou rozděleni čarami na sedm dokonale symetrických částí. Bezmyšlenkovitě natáhla prst a objela jím hada se špatně zatočeným ocasem.

Vylekala se, když si uvědomila, že ocas není pouze vytesán v kameni, je spojen s kamenem nějakým vnitřním mechanismem a hýbe se. Dokonce i pod jemným dotykem jednoho prstu v rukavici se o několik centimetrů posunul.

Téměř reflexivně použila i druhý prst a zatlačila hýbající se ocas symetricky směrem k jeho protějšku a vytvořila tak dokonalou dvojitou šroubovici. Ocas se cvaknutím zapadl na místo.

Pak nastala asi dvouvteřinová prodleva – načež se tunelem ozval zvuk, jak se tře kámen o kámen. Kamenný obličej Kleopatry se zachvěl, pak sjel dolů a zmizel v houští načervenalých rostlin.

Na místě Kleopatry zírala Sloane na živou, jasně barevnou malbu, jež byla téměř dvakrát tak velká jako tvář faraonky, která ho přikrývala. Velká část z něj byla skryta za spletí popínavé rostliny, kterou mohla Sloane odhrnout jen částečně. Jasně však viděla neuvěřitelnou scénu: hlouček žen nesoucích nejspíš bílá kopí a pochodujících neuvěřitelně upraveným lesem. Ty ženy vypadaly impozantně: zjevně to byly bojovnice směřující do války. Ale Sloaninu pozornost nejvíc přitahoval les. Některé z těch rostlin poznala. Vějířovité listy různých prastarých palmových čeledí, cedry a fíky z různých částí předního Východu, baobaby a mesquitové houští z Afrického rohu. Jiné jí byly zcela neznámé. Potom si všimla červených popínavých rostlin, jež se obtáčely kolem nohou bojovnic a téměř přikrývaly zem na cestě z lesa.

Tehdy si uvědomila, že to není les, ale zahrada. Všechny ty rozličné stromy a rostliny by se nemohly nacházet vedle sebe a nepřežily by společně, kdyby tam nebyly doneseny, vypěstovány a šlechtěny.

Sloane jednou rukou vytáhla z batohu malý skalpel a nádobku na vzorky. Opatrně se předklonila a seškrábla kousíček malby do plastové zkumavky. Nevěděla to jistě, ale taková zářivě barevná starověká malba musela být pravděpodobně botanického původu.

Teprve když uložila zkumavku zpátky do batohu, všimla si, co ten kmen ženských válečnic nese s sebou na cestě ze zahrady.

Podložku z placatého kamene a na ní zlatého hada tvořeného z několika dílů.

Když se ho Sloane opatrně dotkla, uvědomila si, že jeden z těch segmentů ční několik centimetrů nad ostatní. Jakmile zatlačila na okolní spáry, vyskočil jí přímo do dlaně.

Ustoupila zpět a držela jednu část hada v otevřené dlani. Byla těžká asi jako těžítko, a když ji otočila, viděla, že je plná jakýchsi mechanických ozubených koleček. Také si všimla, že ta zlatá barva byla jen na povrchu. Zdálo se, že celý segment je jinak vyrobený z bronzu.

Sloane tam stála hodně dlouho, alespoň podle vlastního odhadu, a snažila se pochopit smysl toho, co našla. Něco mechanického a bronzového, skrytého za rostlinami, které existovaly celá staletí před stavbou Kolosea. Předmět umístěný za věnováním egyptské faraonce Kleopatře, jedné z nejmocnějších žen ve světové historii. Artefakt nalezený při zkoumání hádanky obsahující dvojitou šroubovici – ve tvaru stavebního bloku života. Nic z toho nedávalo smysl – nebylo však pochyb o tom, že zakopla o cosi mnohem většího než podivné malé semínko.

Uložila si část bronzového hada do batohu vedle šupinek starověké malby uzavřených ve zkumavce. Poté vytáhla z kapsy mobil a udělala s ním půl tuctu fotografií nástěnné malby. Když byla hotová, vydala se labyrintem tunelů hypogea zpátky k policistům, kteří ji už určitě vyhlíželi.

KAPITOLA 4

Neexistuje nic definitivnějšího než pitevní stůl.

Jack se snažil udržet pozornost u hromádky formulářů na nízké polici před sebou, jeho zrak však přitahovaly dva prázdné stoly u protější stěny špatně osvětlené místnosti na patologii. Rýhované hliníkové rámy, modré operační desky a po obou stranách svítivé kanálky z nerezové oceli na odtok krve. Jack byl vděčný za to, že oba stoly jsou prázdné, ale věděl, že právě v tom okamžiku leží v jedné z dalších šesti piteven, do nichž se vcházelo z úzké chodby, odkud přišel, na podobném stole jeho bratr.

Jack si všiml, že se mu při vypisování kolonek ve formulářích třesou prsty. Žena s natupírovanými, ocelově šedými vlasy, stojící vedle něj, si toho musela také všimnout, protože mu položila ruku na rameno.

„Nemusíte to vyplnit hned. Papírování může počkat.“

Jack netušil, že je třeba vyplnit tolik formulářů poté, co byl jeho bratr zavražděn. Lékařskou zprávu, pojišťovací dokumenty, povolení k autopsii – a to všechno ještě po tom, čím prošel na policejní stanici, hned jak dorazil do Bostonu. Tři hodiny v místnosti se dvěma detektivy, kteří měli mnohem víc otázek než odpovědí.

„Máme zavolat ještě někomu?“ zeptala se ta žena a opakovala tak refrén policejního vyšetřování, poté co zjistili, že Jack toho ví o bratrově každodenním životě velice málo.

Pro Jacka byl jeho bratr – dvojče – v mnoha aspektech úplným cizincem už od raného dětství. Jediný člověk, který bratra opravdu znal, byla jejich matka, ale ta umřela skoro před deseti lety. Jack už nechal alespoň deset zpráv pro jejich otce na nejnovějším čísle, které měl uložené v telefonu, neočekával však, že by viděl, jak ten člověk v nejbližší době přichází na patologii Massachusettské všeobecné nemocnice. Bylo to už víc než rok, co se s Kylem Gradym naposled dostal do kontaktu. Jednalo se o krátký e-mail z podezřelého serveru odkudsi z hloubi subsaharské Afriky, kde starší Grady zakotvil při svém novém dobrodružství. Jednalo se o nějaký ztracený kmen a o mytického masajského válečného náčelníka. Jack už dávno předtím vzdal snahu sledovat, kde se jejich otec právě nachází. Když otec naposled odjel na výzkumy, byl mimo dosah víc než čtyři roky. Potom se z ničeho nic najednou ukázal přímo uprostřed zahajovací přednášky antropologického semináře, který Jack vedl pro skupinu prváků na Princetonu. Prostě přišel k tabuli Jackovy třídy, položil ošoupané sedlové brašny Jackovi na stůl a pustil se do složitého příběhu o nějakém báječném výstupu na nejvyšší vrchol And, či kde to mělo být, kam odešel žít s rodinou nějakého Šerpy kvůli knize, kterou psal. Jack ani nevěděl, jestli je číslo jeho hlasové schránky stále ještě platné – ne že by na tom záleželo. Kyle Grady se nyní nejspíš nacházel hluboko v savaně oblečený v sukýnce z trávy a pokrytý masajskými válečnými barvami, takže by ho Jack ani nepoznal, i kdyby právě prošel dveřmi.

Což bylo jen dobře, protože bratr Jeremy otce odjakživa nesnášel. Ještě než se rodiče rozvedli, Kyle Grady vůbec netušil, jak se chovat k tak introvertnímu a problematickému dítěti, jakým byl Jeremy, a tak Jackovo dvojče v podstatě ignoroval, i když zrovna nebyl v nějaké cizí zemi, kde žil s Pygmeji, pastýři či příslušníky nějakého kmene. Po rozvodu vychovávala Jeremyho pouze matka, zatímco Jack pendloval mezi oběma rodiči a v sedmnácti – rok předtím, než dostal stipendium na Princetonu – se úplně odstěhoval k otci. Byla to velice poučná zkušenost.

Aspoň desetkrát během toho roku otec prostě na několik týdnů zmizel. Bez varování, aniž by mu nechal nějaké jídlo v ledničce či peníze, klíčky od auta nebo aspoň šekovou knížku, aby mohl platit účty za elektřinu a teplo.

„Nikdo jiný neexistuje,“ odtušil Jack a zabodl pero do vrchního formuláře.

„Žádní přátelé? Kolegové?“

Jack věděl, že ta žena se snaží být pouze přátelská. Nemocnice ji určila, aby tu s ním počkala, zatímco probíhá autopsie. Nejspíš vystudovala psychologii a většinu času trávila tím, že jemně hladila po ramenou lidi, kteří právě ztratili své rodinné příslušníky.

„Určitě nějaké kolegy měl, ale pochybuju, že měl nějaké přátele.“

Nebyla to pěkná představa, ale Jack věděl, že má pravdu. Jeremy byl jiný, či jak to matka ráda říkala, speciální. Nejchytřejší člověk, kterého kdy Jack poznal, génius na čísla a počítače, který však nezvládal nejzákladnější konverzaci s cizincem, která by mu zachránila život. Pokud Jack věděl, Jeremy nikdy nebyl na žádném večírku, neměl rande ani nevečeřel s nikým, kdo nebyl jeho příbuzný. Nejspíš patřil mezi lidi s autistickým Aspergerovým syndromem, ačkoli matka nikdy nikomu nedovolila, aby ho označkoval jakýmkoli škodlivým způsobem. Díky ní byl schopný dojít až tak daleko: byl na půli cesty k doktorskému titulu na MIT a stal se výtečným programátorem, který by nejspíš zanedlouho pracoval pro Google nebo Facebook a vydělával by miliony.

Až na to, že nyní ležel na pitevním stole a plnil ty nerezové odtokové kanálky, zatímco patolog hledal důkazy pro detektivy, kteří stále ještě pečlivě zkoumali místo činu.

Dvacet čtyři hodin poté, co školník našel jeho mrtvolu a zavolal policii, neměli detektivové pořád ještě skoro nic, čeho by se chytili. Podle vyšetřovatelů, kteří Jacka vyslýchali, když vystoupil z letadla, byla vysoce tajná laboratoř, kde našli Jeremyho tělo, vydrhnutá úplně dočista. Nenašly se tu žádné otisky prstů, žádné stopy bot, žádné vlasy, žádná DNA ani žádná vražedná zbraň. Nejednalo se ani o násilný vstup. Ačkoli z toho, co Jack pochytil, nebyla ta podzemní laboratoř žádnou pevností. Jeremy neměl povolení tam pracovat, a přesto mu nečinilo žádné potíže se tam dostat. Detektivové se stále ještě snažili poskládat dohromady Jeremyho poslední dny. Nikdo ho však neznal dostatečně na to, aby věděl, na čem pracoval a co ho přivedlo právě do této laboratoře. Vedoucí oddělení, profesor Earl Johnson, popsal Jeremyho jako „nezávislý kódovací stroj“, čímž chtěl říct, že ve skutečnosti ho nikdo v ničem neomezoval. V MIT platilo, že skutečně chytří lidé museli dodržovat pravidla, ale opravdoví géniové pracovali svobodně.

„My jsme si nebyli moc blízcí,“ dodal Jack.

Zazněl z toho jasný nádech viny, kterou cítil. Vzdálenost mezi ním a Jeremym byla něco, co ho trápilo už od puberty. Mnohokrát se s ním pokoušel spojit – telefonicky pozdě v noci nebo dlouhým, citovým dopisem či nečekanou návštěvou. Ale nic z toho nikam nevedlo. Telefonický hovor s Jeremym byl podobný tomu, jako když mluvíte do přehrávače. Možná že občas se v odpověď ozval nějaký zvuk a občas bylo třeba otočit pásku, ale jinak jste mluvili sami k sobě. Na dopisy nepřišla žádná odpověď a návštěvy nevyhnutelně končily hádkou.

Jako Jackova poslední návštěva, kterou uskutečnil teprve před několika dny k desátému výročí matčiny smrti. Jack s tou tradicí začal proto, že ji chtěl využít jako způsob, jak si bratra získat. A během let se objevilo několik okamžiků, kdy se zdálo, že to funguje. U Jeremyho se sem tam objevily emocionální momenty: na hřbitově, na cestě z letiště či na večeři v místním občerstvení nedaleko studentského kampusu MIT u hamburgerů. Ale obvykle ty chvíle rychle uplynuly a byly nahrazeny malicherným hašteřením.

Jack si už ani nepamatoval, čeho se ten poslední spor týkal. Moc se těšil, že poví bratrovi o své nadcházející expedici do Turecka, ale potom se zasekli na nějaké maličkosti týkající se sedmi divů světa – a to byl vlastně konec celé návštěvy. Prostě se nedokázali dát dohromady, protože, zatraceně, byli každý úplně jiný.

A teď už Jack nebude mít nikdy možnost to změnit.

Jeho myšlenky byly přerušeny závanem dezinfekce ve vzduchu, jak se skleněné dveře otevřely dovnitř. Jack poznal patologa podle věnečku odstávajících hnědých vlasů, nyní slepených potem. Měl na sobě nový plášť na jedno použití a sundal si gumové rukavice. Ale jinak vypadal stejně jako ráno, kdy Jack přišel identifikovat tělo.

„Paní Whiteheadová, mohla byste nás tu prosím na okamžik nechat o samotě?“

Žena naučeným pohybem opatrně stiskla Jackovi rameno a vyšla z laboratoře na chodbu. Patolog si přitáhl židli k pultu, kde seděl Jack, a položil na něj igelitový sáček se štítkem.

„Takhle to není přesně podle protokolu, ale už jsem to ukázal detektivům Murphymu i Collinsovi a oni při vyšetřování narazili na takové problémy, že jsou ochotní nechat mě jednat po svém. Podle toho, nač se specializujete, jsem si myslel, že byste mi s tím možná pomohl.“

Jack se podíval na sáček. Uvnitř spatřil něco malého – třísku nebo střípek – z jakéhosi bílého materiálu.

„K čemu potřebujete mou specializaci?“

„Četl jsem několik vašich článků v časopisu Science a viděl dokumentární pořady, které jste před několika lety připravil pro kanál Discovery. Když jsme se poprvé potkali, tak mi to nedošlo, ale jak jsem pracoval na vašem bratrovi, uvědomil jsem si, že nemůže být moc antropologů, kteří se zaměřují na starověké kultury.“

Jack zvedl obočí. Nepřekvapovalo ho, že patolog zná jeho jméno. Lékaři mívali předplacený časopis Science a sledovali kanál Discovery. A několik Jackových pořadů vyvolalo značnou pozornost, zvlášť videodeník z výzkumné cesty, již podnikl k Eskymákům v kanadské Arktidě, který si lidé stahovali nejvíc z antropologických studií toho roku. Zajímavý byl hlavně sedmatřicátý den, kdy ho málem pohřbila ledová lavina, ale díky ní nakonec objevil důkaz o dávné vikinské expedici do této oblasti.

Andyho moc bavilo, když mu nahlas předčítal reakce fanynek, které mu po této výpravě přišly mailem – včetně alespoň tří nabídek k sňatku. Jack se domníval, že ty nabídky k sňatku přišly hlavně proto, že jak se dostával z ledu, měl košili celou roztrhanou, a nikoli kvůli několika rezavým vikinským mečům a zbytkům dřevěné lodě, které poslal do Kanadského královského muzea.

Mohl si pouze představovat, jaké maily bude dostávat, až zveřejní svou práci o chrámu bohyně Artemidy. Pokud Vikingové byli dost sexy na to, aby se dostal do několika ranních televizních show, Amazonky by ho nejspíš vynesly přímo do hlavního vysílacího času.

„A jak vám mohu pomoct?“ zeptal se Jack.

„Pitva potvrdila, že váš bratr zemřel po zranění způsobeném ostrým předmětem. Nebylo tam žádné jiné poškození tkání, žádné známky po jiné laceraci. Okraje rány zůstaly jasně ohraničené s velice malým rozlišením mezi vstupem a výstupem. Projektil – protože lepší slovo pro to nemám – vstoupil do pravého hemitoraxu zepředu pod šestým předním žebrem a vyšel pod pravou lopatkou pod zadním šestým žebrem. Tato zjištění spolu s nedostatkem jakýchkoli důkazů – vlasů, vláken, DNA na těle oběti – mě přivádějí k domněnce, že projektil byl hozen ze vzdálenosti metr dvacet až metr padesát od oběti.“

Jack udiveně pohlédl na patologa.

„Hozen?“

„Ano. A z úhlu vstupu a množství poškození si dále myslím, že hledáme ostrý předmět o průměru asi tři centimetry, který je dlouhý něco mezi půl až tři čtvrtě metru.“

„Můj bratr byl zabit kopím?“

Patolog ukázal na igelitový sáček s důkazním materiálem, ležící mezi nimi.

„To ještě není to nejpodivnější.“

Jack se lépe podíval na bílý odštěpek v sáčku.

„Tento odštěpek jsem nalezl v paraspinálním svalu – to je sval obklopující páteř. Z naší spektrografické a chemické analýzy vyplývá, že se jedná o kousek pravé slonoviny. Proto si myslím, že byste nám mohl pomoct určit, odkud pochází.“

„Proč já?“

„Chemická analýza ukázala, že tato slonovina je starší než cokoli, co jsem v téhle laboratoři dosud viděl. Příliš stará na to, abych její vznik mohl porovnat s něčím známým. Pošlu ji na analýzu, ale doufal jsem, že byste mohl mít představu, odkud by mohla pocházet.“

„Vy říkáte, že můj bratr byl zabit kopím vyrobeným z velice starobylé slonoviny?“

Slonovina se používala už v prehistorických dobách. Téměř každá prehistorická kultura používala sloní kly v umění, k náboženským účelům a při výrobě zbraní. Ale představa, že k zavraždění jeho bratra někdo použil zbraň ze slonoviny – to bylo nad veškeré jeho chápání.

Jack zavrtěl hlavou.

„Můj bratr byl počítačový vědec. Neumím si představit, proč by ho kdokoli chtěl zabít – ani odkud pochází tahle slonovina.“

Doktor mu poděkoval za jeho čas a vyslovil mu svou soustrast. Jack skoro neposlouchal. Patolog si vzal sáček s důkazním materiálem a odešel přes laboratoř pryč. V Jackovi se zvedla směsice emocí. Smutek nad ztrátou bratra, vina, že neměl možnost zlepšit jejich vztah, a nejvíc ze všeho vztek, že Jeremy zemřel takovým násilným, hrozným způsobem.

S těmi dvěma prvními emocemi nemohl dělat vůbec nic, ale vztek – to bylo něco, co hodlal využít.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedm divů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.