Laline Paullová

Včely

Copyright © Laline Paull, 2014

First published in English as THE BEES. All rights reserved.

Translation © Háta Komňacká, 2015

ISBN 978-80-7252-607-9

Prolog

Starý sad byl v obležení. Na jedné straně se téměř do nedohledna, až k tmavé čáře stromů na úpatí kopců, táhla velikánská obdělávaná rovina, jednotvárná skládačka polí s kukuřicí a sójou. Opačným směrem k městu se rozkládal osvětlený průmyslový areál.

Z větví stromů kapala voda a mezi kmeny tu a tam prosvítaly pozůstatky staré pěšiny. Muž středního věku si klestil cestu mezi vysokými kopřivami a šťovíky. V jeho stopách šla úhledná mladá žena v tmavomodrém kostýmku. Zastavila se, aby telefonem pořídila pár snímků.

„Doufám, že vám to nevadí, ale vypustili jsme pár pokusných balonků a už musíme odhánět nedočkavce. Je to prvotřídní brownfield.“

Muž upíral pohled mezi stromy a neposlouchal ji.

„Tamhle je – už jsem si na chvíli myslel, že zmizel.“

Ukrytý mezi stromy stál starý včelí úl. Žena couvla.

„Dál nepůjdu. Z brouků šílím.“

„To můj táta taky. Říká jim ,moje holčičky‘.“ Zaklonil hlavu a zadíval se na podmračenou šedivou oblohu. „Zase déšť? Kam se podělo léto?“

Žena zvedla oči od telefonu.

„To mi povídejte! Už jsem úplně zapomněla, jak vypadá modrá obloha. Pro děti to musí být těžké, takhle o prázdninách.“

„Ani si toho nevšimnou. Pořád dřepí u internetu.“

Popošel dopředu a zadíval se na úl zblízka.

V malém otvoru dole se objevilo několik včel. Pohybovaly se po úzké dřevěné římse a bzučely.

Chvíli je pozoroval a pak se otočil zpátky k ženě.

„Je mi líto. Teď není vhodná doba.“

„Prosím?“ Schovala telefon. „Rozmyslel jste si to?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne. Chci to prodat…“ Odkašlal si. „Ale ještě ne. Připadá mi to nesprávné.“

„Jistě.“ Zaváhala. „Předpokládám, že je těžké odhadnout, kdy přibližně…“

„Možná za pár měsíců. Možná zítra.“

Žena se významně odmlčela.

„Dobrá. Každopádně můžete mít jistotu, že až budete připravený, nabídky budou jen pršet.“

Pustila se zpátky po pěšině.

Muž u úlu osaměl. Zničehonic ho napadlo položit dlaň na dřevo, jako by se snažil ucítit tep. Pak se otočil a vydal se za ní.

Včely za jeho zády vyletěly do čerstvého povětří. Déšť ustával.

Jedna

Buňka ji tísnila a vzduch byl horký a zatuchlý. Všechny klouby ji pálily, jak se zběsile svíjela mezi stěnami, hlavu měla přitlačenou k hrudi a do nohou ji brala křeč, ale její zápas nesl ovoce – vypadalo to, že jedna ze stěn konečně povoluje. Vší silou vykopla a ucítila, jak cosi praská a láme se. Zapřela se a trhala a kousala, dokud si nevytvořila zubatý otvor do čerstvějšího vzduchu venku.

Protáhla se skrz a skulila se na podlahu neznámého světa. V hlavě jí dunělo, zem se divoce třásla a ze všech stran na ni útočily tisíce omračujících pachů. Zmohla se jen na to, aby soustředěně oddechovala, dokud vibrace a hučení postupně nepolevily a pachy nevyprchaly. Teprve pak se její ztuhlé tělo uvolnilo a do mysli jí vstoupilo uklidňující poznání.

Nachází se v Líhni a je dělnice.

Nese označení Flora a má číslo 717.

Protože s jistotou věděla, jaký je její první úkol, pustila se do uklízení svojí buňky. V zuřivé snaze dostat se ven rozlámala na rozdíl od svých šikovnějších sousedek celou přední stěnu. Rozhlédla se kolem a pak podle jejich příkladu úhledně naskládala úlomky na hromádku vedle trosek buňky. Práce jí pročistila smysly a díky tomu si uvědomila, jak je Líheň obrovská a jak se v různých jejích částech mění vibrace vzduchu.

Řada za řadou se do dáli táhly buňky podobné té její. Ty vzadu byly tiché, ale chvěly se, jako by jejich obyvatelé dosud spali. Zato všude jinde se to hemžilo aktivitou okolo nesčetného množství nedávno otevřených a vyklizených buněk a spousty dalších se právě otevíraly a vypadávaly z nich nové včely. Doléhaly k ní rozličné pachy jejích sousedek, některé sladší, jiné ostřejší. Všechny byla radost vnímat.

Najednou podlaha nepříjemně a nepravidelně zapulzovala a v uličce mezi buňkami se objevila mladuška, která s horečným výrazem ve tváři utíkala směrem k ní.

„Stát!“ Z obou konců uličky zazněly ozvěnou hrubé hlasy a vzduchem zavanul intenzivní, trpký pach. Všechny včely se zastavily; mladuška v běhu škobrtla o Flořinu hromádku úlomků a upadla. Vzápětí se vyškrábala do pozůstatků rozbité buňky, schoulila se v koutě a drobnýma ručkama si chránila hlavu.

Uličkou směrem k Floře kráčely temné postavy, obklopené nahořklým pachem, který jim zakrýval tváře a díky němuž nebylo poznat jednu od druhé. Odstrčily ji stranou a vyvlekly vzlykající mladušku ven. Při pohledu na jejich ostnaté rukavice s vysokými manžetami Floru zachvátil děs a mozek jí odpověděl další uloženou informací: policie.

„Ty ses odvážila utéct před inspekcí.“ Jedna z postav natáhla včelce křídla a další důkladně prozkoumala čtyři dosud vlhké blány. Jedna z nich měla zvrásněný okraj.

„Slitujte se,“ žadonila. „Nebudu létat, můžu sloužit jinak, jakkoli…“

„Vady jsou zlo. Vady jsou nepřípustné.“

Než stačila cokoli namítnout, policistky jí společnými silami stlačily hlavu dolů, až to chruplo a zůstala mezi nimi ochable viset. Mrtvolku nechaly ležet na podlaze chodby.

„Hej, ty tam.“ Floru oslovil podivný skřehotavý hlas. Nevěděla, která z nich promluvila; strnule civěla na černé háčky, které jim vyrůstaly na zadní straně nohou. „Nehýbej se.“ Policistky z rukavic vytáhly dlouhá černá hmatadla a změřily jí výšku. „Nadměrná odchylka. Abnormální.“

„To bude prosím stačit.“ Vlídný hlas a příjemná vůně přiměly policistky Floru pustit a uklonit se vysoké a pečlivě upravené včele s půvabným obličejem.

„Sestro Salvie, tahle je nemravně ohavná.“

„A příliš veliká!“

„Zdálo by se. Děkuji vám, můžete jít.“

Sestra Salvie čekala, dokud neodešly. Pak se na Floru usmála. „Je dobré se jich trochu bát. Počkej klidně, než si přečtu tvoje označení…“

„Jsem Flora 717.“

Sestra Salvie vztyčila tykadla. „Čistička, která mluví. Pozoruhodné…“

Flora se jí zadívala do snědé nazlátlé tváře s obrovskýma tmavýma očima. „Zabijí mě?“

„Nepokládej otázky kněžce.“ Sestra Salvie pohladila Floru po tvářích. „Otevři pusu.“ Nahlédla dovnitř. „Možná.“ Pak se nad ni sklonila a nakrmila ji jednou zlatou kapkou medu.

Účinek byl okamžitý a ohromující. Floře se projasnila mysl a tělo zaplavila síla. Pochopila, že má sestru Salvii v tichosti následovat a že musí udělat cokoli, oč ji požádá.

Když procházely chodbou, všimla si, jak si všechny včely hledí svého a přičinlivě pracují. Mrtvolka mladé dělnice už byla daleko před nimi. V ústech ji nesla tmavá, shrbená včela. Šla strouhou; podobných tam bylo mnohem víc a všechny se pohybovaly po okraji chodby. Některé odnášely balíčky špinavého vosku, jiné drhly rozbité buňky. Žádná nezvedla hlavu.

„To jsou tvoje sestry.“ Sestra Salvie sledovala Flořin pohled. „Všechny jsou němé. Později se k nim jako čistička připojíš a budeš vykonávat cennou službu pro náš úl. Nejdřív si ale dovolím malý soukromý experiment.“ Usmála se na ni. „Pojď.“

Flora ji ochotně následovala. Veškeré vzpomínky na vraždění zaplašila touha znovu ochutnat med.

Dva

Kněžka svižně rázovala světlými chodbami Líhně. Flora jí šla v patách a její mozek přitom zaznamenával roztodivné zvuky a pachy, jak se z buněk líhly příslušnice různých včelích rodů. Strouhami se s náručemi plnými špinavého vosku trmácely spousty dalších tmavých čističek. Flora zachytila jejich charakteristický ostrý pach a postřehla, jak se ostatní včely jakémukoli kontaktu s nimi vyhýbají. Snažila se proto držet co nejblíž u sestry Salvie a vůně, která se za ní táhla.

Kněžka se s pozdviženými tykadly zastavila. Došly na konec Líhně, kde nesčetné řady buněk končily a velké šestiúhelníkové dveře se otevíraly do menší komnaty. S výbuchem ovací se z ní vyřinula vzrušující nová vůně. Flora vzhlédla k sestře Salvii.

„Nešťastné načasování,“ poznamenala kněžka, „ale musím vzdát hold.“ Jakmile se ocitly uvnitř, nakázala Floře, aby čekala u zdi, a pak zamířila dopředu k hloučku včel. Flora sledovala, jak mezi shromážděním u vchodu do dosud zavíčkované buňky znovu vypukl potlesk.

Rozhlížela se po nádherné místnosti. Očividně to byla Líheň pro privilegovanější včely, prostorně uspořádaná kolem dvou řad buněk uprostřed, které sestávaly ze šesti velkolepých a překrásně vyřezávaných jednotlivých oddílů. Sestra Salvie se zařadila do uvítacího výboru před jednou z nich. Spousta včel tam držela podnosy s cukrovinkami a džbány s vodou, oslazenou nektarem. Lahodné vůně Floře neodbytně připomínaly její vlastní hlad a žízeň.

Zpoza zdobných stěn buňky se ozývaly tlumené nadávky a rány, jako by tam jeho obyvatel divoce poskakoval. Za zvuků praskajícího vosku shromážděné sestry zdvojnásobily ovace a jejich pach zesílil vzrušením. Vtom i Flora zachytila částečku odlišného pachu a její mozek okamžitě rozpoznal feromonový signál: Trubec – přichází trubec!

„Chvála Jeho samčí Výsosti!“ zvolalo několik ženských hlasů, jakmile odpadl velký vyřezávaný kus vosku, a za veselého povykování se z otvoru vynořila chocholem ozdobená hlava zbrusu nového trubce.

„Chvála Jeho samčí Výsosti!“ provolávaly sestry pořád dokola a pospíchaly mu na pomoc, samy odklízely vosk a stavěly mu schodiště z vlastních těl.

„Docela to tam smrdí,“ poznamenal, zatímco po jejich zádech sestupoval dolů, „a je to celkem otrava.“

Zahalil se obláčkem samčího pachu a vyvolal tak další vzdechy a potlesk.

„Vítejte a buďte pochválen, Vaše samčí Výsosti.“ Sestra Salvie se hluboce uklonila. Flora obdivně sledovala, jak všechny ostatní včely učinily totéž, a pokusila se jejich pukrle napodobit. „Náš úl je poctěn,“ dodala sestra Salvie, když se zvedala.

„Jste až příliš laskavá.“ Jeho úsměv byl okouzlující a všechny sestry mu ho s dychtivými pohledy oplácely. Zevnějšek měl sice pomačkaný, ale elegantní. Puntičkářsky si urovnával límec kolem krku, a jakmile se mu podařilo naaranžovat si ho podle svých představ, rozmáchle se uklonil. Pak se za burácivého potlesku předvedl ze všech úhlů, protáhl si jednotlivé páry nohou, načechral si chochol, a dokonce je oblažil nečekaným zavířením křídel. Včely vykřikovaly nadšením, navzájem se ovívaly a některé se draly dopředu, aby mu nabídly cukrovinky a vodu.

Zatímco ho Flora sledovala, jak se krmí a pije, samotné jí vyschlo v ústech a kručelo v břiše.

„Lačnost je hřích, 717.“ Sestra Salvie už zase stála vedle ní. „Dávej si pozor.“

Znovu vyrazila na cestu, a než se Flora stačila ohlédnout za trubcem, za tykadla ji ostře zatahala pachová linka, na kterou ji kněžka bez jejího vědomí připojila. Rozběhla se, aby ji dohonila.

Pospíchala kněžce v patách a vibrace v podlaze se stávaly čím dál tím neodbytnější, sílily a sílily, jako by podlaha sama byla živou bytostí, kterou do všech stran proudila energie. Flora všema šesti nohama vnímala, jak jí tělo i mozek zaplavil příval informací. Ohromeně se zastavila uprostřed rozlehlé haly. Pod jejíma nohama se do dálky táhla mozaika šestiúhelníkových dlaždic, jejichž vzory se rozbíhaly halou a vedly do jednotlivých chodeb. Křížem krážem tudy proudily nekonečně zástupy včel a vzduch byl plný navzájem se přebíjejících pachových signálů.

Sestra Salvie se vrátila.

„No vida! Vypadá to, že jsi zachytila všechny podlažní signály naráz. Zůstaň v naprostém klidu.“ Oběma svými tykadly se zlehka dotkla těch Flořiných.

Floru ovanula nová vůně. Zatímco ji hluboce vdechovala, horečný chaos v její hlavě ustupoval. Uklidnila se a srdce jí zaplavila radost, protože ta vůně jí s naprostou jistotou sdělovala, že i ona, Flora 717, je milována.

„Matko!“ vykřikla a padla na kolena. „Svatá Matko.“

„Ne tak docela.“ Kněžka vypadala potěšeně. „Ačkoli jsem ze stejného rodu jako Její Výsost, pochválena buď její vajíčka. A jelikož mi Královna laskavě dovolila, abych Jí dnes sloužila, bohatě mi požehnala svou vůní. To, co cítíš, 717, je pouhý zlomeček Mateří lásky.“

Hlas sestry Salvie k ní doléhal z velké dálky. Flora přikývla. Zatímco jí Mateří láska kolovala v žilách, rozličné frekvence a kódy v dlaždicích zpomalily a před očima jí vyvstala mapa úlu protkaná neutuchajícím proudem informací. Floře to všechno připadalo úchvatné a krásné. Pohlédla na kněžku.

„Ano. Velice vnímavá.“ Sestra Salvie se na ni zadívala a potom ukázala na novou oblast mozaiky. „Teď se postav tamhle.“

Flora se poslušně dala do pohybu a cítila, jak plást přenáší jemně odlišené vibrace a frekvence. Postavila se tak, aby vnímala nejsilnější signál, a kněžka ji při tom bedlivě pozorovala.

„Něco cítíš – ale nerozumíš tomu?“

Floře se chtělo odpovědět, že ano, ale fyzická slast jí znemožňovala mluvit, takže dokázala jen upřeně zírat. Její mlčení sestru Salvii uklidnilo.

„To je dobře. Vědění přináší tvému rodu jenom bolest.“

Když se znovu vydaly na cestu, Flořino vytržení ustoupilo. Pociťovala hlubokou tělesnou úlevu a všechno kolem vnímala intenzivněji. Teprve teď dokázala plně docenit elegantní krásu sestry Salvie – to, jak se jí bledě zlatá srst skládá do hedvábných pruhů prostřídaných lesklými hnědými pásky, dokonale sladěnými s odstínem jejích šesti nohou. Na zádech měla složená dlouhá průsvitná křídla a tykadla se jí zužovala do tenkých špiček.

Pokračovaly do hloubi úlu, kde Floru uchvátily vyřezávané a freskami zdobené stěny, prastaré vůně a nádherná směsice pachů jejích živoucích sester. Nevšimla si, že se zlaté dlaždice pod jejich nohama změnily a začal holý bílý vosk, a nepostřehla ani to, jak kněžka nad oběma rozprostřela plášť svojí vůně, když vešly do prázdné chodby, kam žádné vibrace nedoléhaly.

Teprve když se zastavily před malými prostými dvířky, uvědomila si, jak dalekou cestu musely urazit – i to, že má pořád hrozný hlad.

„Už brzy,“ odvětila sestra Salvie, jako by to vyřkla nahlas. Kněžka se dotkla panelu ve stěně a dveře se otevřely.

Tři

V malé komnatě vládlo ticho a holé zdi vydávaly hezkou, jemnou vůni. Středem místnosti se mezi světlými šestiúhelníkovými dlaždicemi táhla široká vyšlapaná cestička. Flora si stoupla s nohama dál od sebe pro případ, že by se z nich dalo něco vyčíst.

„Už jsou všechny dávno pryč.“ Ačkoli k ní sestra Salvie stála zády, přesně věděla, co Flora dělá. „A ty hleď držet jazyk za zuby.“

Zvenčí se ozval zvuk běžících nohou a hned nato do místnosti vpadla další včela. Jakmile před sebou spatřila kněžku, vyděšeně se zarazila.

„Sestro Salvie! Nečekaly jsme vás.“ Podle tvrdých lesklých pásků patřila mezi starší sestry, ale srst měla žlutou, obličej obhroublý a tykadla tupá. Hluboce se uklonila. Sestra Salvie nachýlila hlavu na stranu.

„Sestro Dipsacie. Jste v pořádku?“

„O tom nepochybujte! My v našem rodu jsme pořád stejně silné a vždycky po ruce. Mezi námi na nemoc nenarazíte! Proč? Stůně snad někdo?“

„Ne. Vůbec ne.“ Sestra Salvie na okamžik obrátila pohled k protější stěně. Flora se tam podívala taky. Tam, kde ošlapané dlaždice končily, se slabě, ale přesto patrně rýsovaly třetí dveře.

Sestra Dipsacie křečovitě sevřela ruce v pěst.

„Návštěva členky řádu Melissae je pro nás vždycky pocta – copak jste ale sama moudře nenakázala, aby se tamta část Plodiště uzavřela? Jinak by vás tu určitě někdo očekával, aby vás přijal…“

„Nechtěla jsem na sebe upozorňovat.“ Sestra Salvie nakoukla do zešeřelé chodby, odkud sestra Dipsacie přiběhla. Ta mezitím nepokrytě civěla na Floru. Její takřka hmatatelná nelibost Floru znervózňovala, a tak se pokusila o neohrabané pukrle. Sestra Dipsacie ji plácla přes nejbližší koleno.

„Dopředu, nikdy ne do strany!“ Podívala se na sestru Salvii. „Taková drzost! Podle vlhké srsti se sotva vylíhla. Tomu nerozumím.“

„Musely jsme čekat, než se vylíhne trubec. Tyhle opičárny viděla tam.“

„Ach, nový princ! Jaká je to pro náš úl čest! Byl hezký, už když se vylíhl? Nebo to přichází postupně, jak se jim začne zvedat srst? Jak toužím…“

„Sestro Dipsacie, o kolik chův jste přišly?“

„Od poslední inspekce?“ Sestra Dipsacie se zatvářila polekaně. „Ve srovnání s jinými odděleními sotva o pár. Nejsme žádné létavky, držíme se v bezpečí před světem venku a jeho hrůzami – ale i naši lidé občas trpí…“ Odkašlala si. „O šest, sestro, od poslední inspekce o šest. Posílám je dál, jakmile se mi zdají být zmatené nebo se u nich projeví sebemenší náznak choroby – nic neriskujeme. A samozřejmě tu máme jen ty nejčistší z rodu, a taky nejposlušnější.“ Zakašlala. „O šest, sestro.“

Sestra Salvie přikývla. „A co se k vám doneslo o jiných odděleních?“

„Ále! Jenom klevety v jídelně, plané řeči, nic, co by stálo za to opakovat…“

„Prosím, povězte mi to.“ Sestra Salvie upřela na sestru Dipsacii celou svou pozornost a vzduchem zapulzovala její vůně. Flora provrtávala očima voskové dlaždice a stála bez pohnutí. Sestra Dipsacie si promnula ruce.

„Sestro Salvie, jsme v Plodišti naprosto spokojené, máme spoustu jídla, všechno nám donesou – nic nám nechybí, ničeho se nebojíme…“ Zajíkla se.

„No tak, sestro. Ulevte svému srdci.“ Sestra Salvie hovořila klidně a vlídně, a tak se sestra Dipsacie osmělila a zvedla hlavu.

„Povídá se, že sezóna je pokažená deštěm, že se nám květy vyhýbají a opadávají nerozvité a že létavky hynou ve vzduchu – a nikdo neví proč!“ Křečovitě si škubala srst. „Někteří říkají, že nastane hladomor a všechny larvičky zahynou… Ty moje malé chůvičky si dělají takové starosti, až mám občas strach, aby nezapomněly…“ Zavrtěla hlavou. „Ne že by někdy zapomněly, sestro, to nikdy! Přísně na ně dohlížíme a jejich směny vždycky hlídáme, takže i kdyby dovedly počítat – zabte mě, jestli to není pravda…“

„K tomu nepotřebuji vaše svolení.“

Sestra Dipsacie se hystericky zasmála a chytila kněžku za ruku.

„Ach, sestro Salvie, jak je milé si s vámi zažertovat! Když jsem se teď s vámi podělila o svoje starosti, už se vůbec nebojím!“

„Takový je úkol kněžek řádu Melissae: nést všechna břemena, aby úl zůstal svobodný.“ Ze sestry Salvie vycházela uklidňující vůně a naplňovala celou místnost.

„Amen,“ odvětila sestra Dipsacie. „Ale ta odvaha rodu Carduus!“

„Proč? Co udělaly?“ Flora se příliš pozdě upamatovala, jak se má chovat.

Sestra Dipsacie se na ni pobouřeně zadívala a úplně při tom zapomněla na vlastní nervozitu.

„Ona mluví? Taková nestoudnost! Sestro Salvie, ušetřete prosím mou zvědavost a prozraďte mi, proč je tady. Jestli má uklízet, zařadím ji do další směny – jen doufám, že teď všechny čističky nemají jazyky, nebo se tu všechno obrátí vzhůru nohama!“ Provrtávala Floru pohledem. „Neukázněná špinavá stvoření.“

„Chcete snad, sestro Dipsacie, soudit naše úmysly?“

„Ne, sestro, to nikdy. Odpusťte.“

„Potom laskavě nezapomínejte, že odlišnost není totéž co vada.“

„Vážím si toho, že jste se se mnou podělila o svoje hluboké znalosti, jenže v mých nevzdělaných očích označují ta slova jedno a to samé.“ Sestra Dipsacie se od Flory odtáhla. „Jak je obludně veliká – a až jí uschne srst, bude ji mít hustou jako trubec, a ty pásky, černé jako vrána – ne že bych někdy nějakou viděla, díky Matce.“

Sestra Salvie se ovládla.

„Možná už jste vyčerpaná dlouhou službou? Vaše oddané srdce by si přálo sloužit dál, ale mysl je unavená?“

Sestra Dipsacie vyděšeně zavrtěla hlavou. Kněžka se otočila k Floře.

„Otevři pusu, 717, a dovol sestře Dipsacii, ať se podívá sama.“

Flora poslechla a sestra Dipsacie bez váhání nakoukla dovnitř. Překvapeně se zadívala na sestru Salvii. Pak popadla Floru za jazyk, celý ho vytáhla a pak zase pustila, až s lupnutím zaletěl zpátky.

„Už chápu! Je to opravdu možné, ale takovýhle jazyk doprovází…“

„Ztratí schopnost ho používat, jakmile nadejde čas, aby se vrátila ke svému rodu. A i kdyby ne, sama jí veškeré znalosti vymažu z mysli. Vyzkoušejte ji, a pokud z toho nic nebude, okamžitě ji pošlete dál.“ Sestra Salvie na Floru vlídně pohlédla. „Tenhle experiment je pro tebe velká pocta. Co na to říkáš?“

„Přijmi, poslouchej, služ,“ vyhrkla Flora bez přemýšlení.

Sestra Dipsacie se otřásla. „Doufejme, že to tak bude. Taková šereda!“

Flora se zastyděla a hledala ochranu u sestry Salvie, jenže ta mezitím zmizela.

„To se stává.“ Sestra Dipsacie ji pozorovala. „Jeden nikdy neví, kdy stojí vedle něj, vždycky tě překvapí. Tak pojď.“

Otevřela dveře a místnost za nimi sladce a čistě zavoněla. „Kdyby mě o to nepožádala sama sestra Salvie, považovala bych to za svatokrádež.“ Popostrčila Floru nohou dovnitř. „Tak ať už to máme za sebou.“

Čtyři

Rozlehlé Plodiště zaplňovala jedna řada zářících kolébek za druhou. Nad některými z nich se světlo jemně vlnilo. Flora následovala sestru Dipsacii dál do místnosti. K jejímu úžasu to světlo ve skutečnosti vydávala zářivá tekutina, kanoucí v drobných kapičkách z úst mladých chův, které se nad kolébkami skláněly. Spousta dalších mlčky procházela chráněným prostorem. Vypadaly mladě a půvabně a svítily jim brady.

„To je krása!“

I přes svou nelibost si sestra Dipsacie uhladila srst na prsou a přikývla. Ukázala na jednu z kolébek, které si zrovna nikdo nevšímal.

„On, nebo ona?“

Flora nakoukla dovnitř. Larvička byla nově vylíhnutá; k průsvitné bílé kůži dosud přiléhaly měkké, perleťově bílé úponky pokožky. Očka v drobounkém obličeji měla ve spánku zavřená a vznášela se nad ní sladká mléčná vůně.

„Ona. Je dokonalá!“

„Jen další dělnice. Teď mi najdi trubečka.“ Sestra Dipsacie do rozmáchlého gesta zahrnula celé obrovské Plodiště.

„Ano, sestro.“ Flora zvedla tykadla. Nad všemi řadami se vznášela vůně malých včel, silná a stálá.

„Odsud to nepůjde, ty hloupá.“

Flora neodpověděla. Všimla si, že mladé chůvy pocházejí z jiného rodu, a cítila všechny ty tisíce samiček. Po trubčím pachu nebylo ani stopy.

„Hledám, ale žádní tu nejsou. Proč?“

Sestra Dipsacie na ni zůstala zírat.

„Koncem sezóny je Svatá Matka přestává tvořit.“ Otřásla se. „Dobrý čich tě ještě nemusí zachránit od uklízení. Teď drž ten svůj drzý jazyk za zuby, ať můžeme s tímhle bláhovým experimentem skoncovat.“

Sestra Dipsacie popostrčila Floru ke kolébce s dělnicí, kterou jí ukázala jako první, a poklepala na její stěnu, takže se malé stvoření probudilo. Když otevřelo ústa a začalo plakat, škodolibě založila ruce na prsou a podívala se na Floru. „Co teď?“

Flora se naklonila nad kolébku a malá larvička se rozvinula a natáhla se k ní. Její hřejivá vůně zesílila, protkaná jemnými tóny Mateří lásky. Floře okamžitě začalo tepat ve tvářích a ústa se jí začala plnit sladkou tekutinou. Vylekaně pohlédla na sestru Dipsacii.

„Mléko!“ vyjekla Dipsacie. „Nepolykej ho, nech ho téct!“

Navedla Floru, které z úst kanuly zářící kapky, do správné polohy. Jakmile dopadly na larvičku, přestala plakat, zavrtěla se a začala je olizovat. Postupně zesílily ve slabý proud. Tekutina naplnila celou kolébku, až měla larvička celé tělíčko úplně ponořené a mohla se napít do sytosti.

Tekutina přestala téct a Flořiny tváře pohasly. Byla naprosto vyčerpaná a musela se opřít o okraj kolébky. Larvička jí povyrostla přímo před očima a dno kolébky svítilo. Ostatní chůvy je pozorovaly.

„No páni!“ prohlásila sestra Dipsacie. „Kdybych to neviděla na vlastní oči… Čistička Flora, co dokáže vyrábět mateří kašičku – tedy Mléko,“ opravila se. „Nikdy tomu neříkej jinak než Mléko.“

„A proč, sestro?“ Floře bylo horko a chtělo se jí spát.

Sestra Dipsacie mlaskla.

„Už dost otázek. Jediné, na co si musíš dávat pozor, je krmit podle pokynů svojí instruktorky. Ani o kapku víc, ať si ti mrňousové žadoní, jak chtějí. A to oni budou. Teď ti musím najít místo na spaní, i když netuším, co na to řeknou ostatní děvčata. Nesmíš čekat, že na tebe budou sahat nebo se o tebe starat.“

Sestra Dipsacie zavedla Floru do odpočinkové zóny, kde polehávaly mladé chůvy. Tiše si povídaly nebo spaly a kolem úst jim bledly stopy zářící tekutiny. Flora si okamžitě lehla.

„Flora 717 je tu na výslovné přání sestry Salvie.“ Tón sestry Dipsacie nepřipouštěl odpor. „Ano, dokáže vyrábět Mléko a ano, je to u jejího rodu nanejvýš výjimečné, ale letošní sezóna je neobvyklá celá. Pořád prší, nemáme dost jídla – a tak se všechny musíme snažit pomáhat, jak jen to půjde. Jasné?“

Chůvy souhlasně zamumlaly a přistrčily Floře na dosah jídlo a pití, byla však příliš unavená a nedokázala se vůbec pohnout. Nad ní se dál nesl hlas sestry Dipsacie a Flora věděla, že kdykoli se zachvěje plást, line se z něj božská vůně Mateří lásky, a že právě probíhá svátost Vzývání. Ráda by se k příjemné harmonii sester při modlitbě připojila, jenže v pokoji bylo příjemně teplo a tma a postel byla měkká.

***

Flora měla stejně jako ostatní krmičky jednoduchou práci. Podle pokynů rozdělovala Mléko larvičkám, odpočívala, když proud ustal, a pak znovu dokola. Jak sestra Dipsacie zdůrazňovala sestře Salvii, velmi přísně se dbalo na načasování. Ohlašovalo se, že v jedné či druhé části Plodiště je zapotřebí víc, nebo že se jinde má s krmením přestat. Neustálý cinkot zvonků a třpytivá energie nakrmených larviček vytvářely v Plodišti intenzivní a snovou atmosféru. Jeden zvuk však pokaždé upoutal Flořinu pozornost. Byl to jasný, plný cinkot slunečního zvonku a jeho charakteristická výška, které všem včelám říkaly, že za bezpečnými zdmi úlu znovu začal den.

Flora si jeho zvuk obzvlášť vychutnávala a užívala si tu vzácnou radost. Po každém třetím zazvonění přišly dohlížející sestry, shromáždily všechny chůvy, kterým už se zvedla srst, a proud Mléka slábl, a nahradily je novými, čerstvými posilami z Líhně, se srstí dosud měkkou a vlhkou.

Flořina srst se nijak neměnila, a tak zůstávala. Než sluneční zvonek zacinkal pošesté, vystřídaly se už všechny krmičky kromě ní, ale její vlastní Mléko teklo pořád stejně silně. I dohlížející sestry se obměnily, vždycky však mezi nimi bylo několik Dipsacií. Flora je sledovala při práci a postupně začínala fungování Plodiště rozumět.

Kolébky se neustále střídaly. Chůvy, které měly zakrátko odejít, jich každý den tisíc vyprázdnily, a vzápětí nastoupila armáda čističek, aby uklidily odpad a vydrhly podlahy. Flora je tajně pozorovala. Přestože nikdy nenavazovaly oční kontakt a nepromluvily jediné slovo, jejich rázná energie byla přímo hmatatelná. Všem krmičkám se ulevilo, když odešly – nikomu víc než Floře, která se za vlastní příbuzné styděla. Chůvy pak v nově uklizené části nachystaly prázdné kolébky a dohlížející sestry nad nimi pronesly očistnou modlitbu. Nakonec celou oblast zahalila mihotavá, diskrétní vůně a čekalo se na Královský průvod, při němž Matka kladla vajíčka.

S příštím zazvoněním slunečního zvonku se Plodištěm rozlila opojná vůně nového života a v kolébkách leželo tisíc nových, čistých a dokonalých vajíček. Všechny včely v Plodišti oslavovaly plodnost Neumírající Matky. Trvalo další tři zazvonění, než se z vajíček vylíhly larvičky, a tehdy nastal čas je krmit Mlékem.

Pod přísně načasovaným dohledem starších sester Flora a ostatní krmičky s úžasem sledovaly, jak jim larvičky rostou přímo před očima. Tělíčka se jim proměňovala a jejich sladká vůně se chvěla – a pak nadešla chvíle, kdy dohlížející sestry krátce hvízdly na znamení, že se má s krmením přestat. Ať byla larvička hladová sebevíc, nesměla dostat už ani jedinou kapku, nastal totiž čas odstavit ji do Kategorie dvě.

Flora si nesmírně přála, aby na tom místě mohla pracovat. Přes dvoukřídlé dveře, které obě části Plodiště oddělovaly, často zahlédla starší chůvy, jak si s většími larvičkami hrají a zpívají jim, a občas je dokonce chovají v náručí.

Všechno kolem Slavnosti přechodu připadalo Floře vzrušující: od toho, jak se larvičky začaly vrtět a rozčileně chichotat, když přes dělicí dveře mezi sály ucítily lahodnou vůni jídla, po první tóny radostných chvalozpěvů chův, které si pro ně přišly. Všem v Kategorii jedna se půvabně uklonily, dokonce i Floře, posbíraly smějící se larvičky a dveře se za nimi tiše zavřely.

Díky načechrané srsti, elegantním nohám a úhledným pukrlatům si tyhle kultivované Violety, Primule a Vicie získaly Flořin zvláštní obdiv. Tajně si v nerušeném šeru Kategorie jedna zkoušela úklony, aby se zbavila těch svých ostudně rozcapených nohou. Co kdyby se znovu objevila sestra Salvie a poslala ji dál do Kategorie dvě?

Pro Floru to bylo tak úchvatné pomyšlení, že ho začala zmiňovat ve svých modlitbách při Vzývání. Kdykoli se úlem začala linout okouzlující vůně Mateří lásky, pustila svoje přání na chvíli z hlavy, ale když se krmičky znovu obměnily a její srst dál zůstávala slehlá, sebrala odvahu a vyhledala sestru Dipsacii.

„Ty bys chtěla přesunout?“ zírala na ni nevěřícně Dipsacie. „Z Kategorie jedna, nejposvátnějšího místa v celém úle a nejblíž, co se kdy dostaneš k Její Výsosti? Vždyť kolem nás prochází každý den!“

„Ale nikdy jsem neviděla…“

Sestra Dipsacie sekla Floru ostrým drápem po tykadlech.

„Nestydatá, hloupá holko! Ty si snad myslíš, že by se nějaká Flora, obyčejná čistička, mohla někdy ocitnout opravdu blízko Její Výsosti? Tušila jsem, že to takhle dopadne! Už od začátku jsem byla proti – proč se pro Královnu tak hrozně chceš dostat do Kategorie dvě?“

„Vypadá to tam takové světlé a veselé. A chůvy si s malými hrají.“

„Ano, a kvůli tomu jsou lehkomyslné a příliš se na ně vážou. Nemůžu tomu uvěřit – přesunout dál od královny? Pověz mi, prosím tě, nepředstavuješ si snad bláhově, že jsi létavka, co dokáže přežít bez vůně Svaté Matky? Být krmičkou ti zjevně není dost dobré!“

„Je, sestro – promiňte, že jsem se zeptala…“

Už však bylo pozdě, rozčilení sestry Dipsacie se přeneslo na celý sál. Larvičky začaly být podrážděné, chůvy v roztržitosti zvedaly hlavy od krmení a Mléko v kolébkách šplouchalo. Sestra Dipsacie zamávala rukama.

„Soustřeďte se!“ Otočila se zpátky k Floře. „A teď mě poslouchej. Máme tu na starosti jediné: jednotnou péči pro jednotnou snůšku. Neexistuje improvizace, neexistuje přesouvání, jak si kdo zamane, a dokud nám nevnutili tebe, všechny naše krmičky měly naprosto neposkvrněný původ!“

„Já vím, sestro, a jsem velice vděčná… Jen že už se tolik chův vystřídalo…“

„Co se do toho máš co plést? Snažila ses je počítat?“ Sestra Dipsacie přistoupila blíž. „717, zkoumala jsi směny? Přiznej se, jestli ano, je to otázka bezpečnosti úlu – co o tom víš?“ Začala být cítit strachem a larvičky se znovu rozplakaly.

„Nic, sestro! Chtěla jsem se jenom zeptat…“

„Tady to máme, to je ta příčina všeho: tys chtěla!“ Sestra Dipsacie si uhladila roztřesená tykadla a znovu Floru probodla pohledem. „Toužit je hřích, marnivost je hřích. Stát při modlení s nohama doširoka roztaženýma je docela v pořádku, 717 – nemysli si, že jsem si nevšimla, jak si zkoušíš to svoje směšné pukrle…“

„Zahálka je hřích,“ pokračovala Flora v katechismu, zahanbená jejím odhalením. „Nesouhlasit je hřích, lačnost je hřích…“

„A ten tvůj apetit, zhltneš jídla jako nějaký trubec! Ať si ctěná Salvie myslí cokoli,“ – s těmi slovy se sestra Dipsacie rychle rozhlédla po místnosti – „je to pro tvůj rod typické. Nenasytné, ošklivé, tvrdohlavé čističky! Děvčata, jak zní první přikázání?“

„Přijmi, poslouchej, služ,“ zanotovaly chůvy, které celou dobu tajně poslouchaly, a provrtávaly přitom Floru pohledem.

„Přijmi, poslouchej, služ.“ Flora před sestrou Dipsacií poklekla. „Flora nesmí vyrábět vosk, protože je nečistá, ani pracovat s propolisem, protože je nemotorná, ani nesmí být létavkou, protože necítí chuť, má dovoleno pouze uklízet a všichni jí mohou přikazovat.“

„Přesně tak.“ Sestře Dipsacii zacukala tykadla. „Jenže ty jsi tady a krmíš Královniny děti. Léto je studené, Flory mluví: svět se obrací vzhůru nohama! Buď za tu poctu vděčná, zakrátko bude po všem. Ráda bych ale věděla kdy, protože takové Mléko jako to tvoje jsem ještě neviděla.“

„Co to znamená, vymazat znalosti z něčí mysli?“

Výraz sestry Dipsacie zjihl. Vzdychla.

„To brzy zjistíš sama. Teď ušetři nás obě – a už se na nic neptej.“

***

Flora se vrátila na hlavní podlaží. Její naději vystřídal děs. Připojila se ke skupince chův, které tam stály s ústy přetékajícími zářivou tekutinou a čekaly, aby se dozvěděly, které oddělení bude potřebovat Mléko. Jakmile zazněl zvonek, z cesty jim hbitě uskočila drobná tmavá čistička. Flora ve skupince kráčela úplně vzadu a jasně viděla, jak se dělnice hrbí nad lopatkou a smetáčkem a drží křídla složená, aby se náhodou nedotkla nikoho z vyššího rodu. Na okamžik se setkaly očima. Malá čistička se na ni zazubila. Flora odvrátila pohled a pospíchala dál.

Další larvička byla velká a hladová. Flora se dívala do její otevřené pusinky; při tom pohledu jí pokaždé začalo tepat ve tvářích a mohla začít s krmením. Jenže teď se nic nestalo. Flora nedokázala vyhnat z hlavy spikleneckou grimasu té čističky. Otřásla se. Srovnala svůj postoj a snažila se soustředit.

Larvička se k ní s otevřenými ústy natahovala. Floře zlehka zapulzovaly tváře a dolů skanulo několik kapek Mléka. Potřásla hlavou, aby dopadly na larvičku, která je hladově olízala. Během okamžiku znovu zvedla hlavu, otevřela pusinku a čekala na další. Flora se soustředila, dokud jí tváře nezačaly tepat bolestí, ale Mléko nepřicházelo. Larvička se dala do breku.

Po Flořině boku se vynořila nová, mlaďounká krmička, které ústa i tváře zářily čerstvým Mlékem. Byla v hlubokém transu. Postavila se vedle Flory a sklonila se nad kolébku. Zářící proud začal okamžitě téct a larvička se při krmení uklidnila. Zmatená Flora couvla.

„Zázrak,“ pronesl známý vlídný hlas, „byl už to, že jsi vůbec nějaké Mléko dokázala vyrobit.“

Najednou tu stála sestra Salvie, krásná a strašidelná. Usmívala se.

„Jestli tě tvoje práce nudí, 717, dám ti za úkol něco zábavnějšího. Považuj to za další experiment.“

Pět

Jakmile sestry v Kategorii dvě spatřily sestru Salvii, vysekly jí poklonu, ale současně ostražitě pozorovaly Floru, která ji doprovázela. Kněžka se na ni nezlobila, že jí vyschlo Mléko. Vypadalo to, že si chce jen promluvit.

„Mám dojem, že můj experiment byl docela úspěšný,“ řekla Floře. „Sestra Dipsacie ti zajisté dala důrazně najevo, jakou výsadu pro tebe ta posvátná služba znamenala.“

„Ano, sestro. Jsem za to velice vděčná.“

„Zároveň tě ale ohromně zajímá Kategorie dvě, podle mého poněkud všední místo. Proč?“

Čím déle Flora vdechovala intenzivní vůni sestry Salvie, tím byla klidnější a přemáhalo ji nutkání povědět jí všechno popravdě.

„V Kategorii jedna je všechno pořád stejné.“

Sestra Salvie se zasmála.

„V tom je smysl jednotné péče. Ty ses však nudila.“

„Ano, sestro. Promiňte mi to.“ Flora sklonila hlavu, ale sestra Salvie ji chytila za bradu a podržela svoje dlouhá tykadla nad jejími.

„Zapomeňme na tu hloupost s pukrlaty i na tvou troufalou naději, že uvidíš Svatou Matku – doslechla jsem se totiž, že jsi zároveň velice oddaná a tvrdě pracuješ.“

„Snažím se, sestro.“

„Miluješ Královnu?“

„Tělem i duší.“ Floře se zachvěla tykadla, když ucítila, jak jí sestra Salvie proniká hluboko do mysli.

Sloužila bys Jí jakýmkoli způsobem?

„Položila bych za ni život.“

„Dobře.“ Sestra Salvie pokračovala v chůzi. „V dnešních časech, kdy se dá sotva kdy vyletět ven, ses v Plodišti ukázala být překvapivě užitečná. Občas se vyplatí ty, co se vymykají, ušetřit a trochu si zaexperimentovat.“ Usmála se. „Vypadá to tady tak, jak sis to představovala?“

„Je to ještě mnohem lepší, sestro! Tak rušno, tolik podivuhodných věcí…“

„Dívej se, dokud můžeš. Chci, abys to tu poznala.“

***

Flora nedokázala Kategorii dvě, bohatě vyzdobenou a plnou krásně vydlážděných koutků na hraní, pojmout celou naráz. Půvabné chůvy a vychovatelky tu posedávaly se svými činorodými malými svěřenci, zpívaly jim a hrály si s nimi nebo je krmily z naleštěných talířků. Všude se hemžily zdravím kypící, roztomilé larvičky s veselými zakulacenými tvářičkami poprášenými zlatým pylem. Žádná těžká vůně Mléka ani mumlání modliteb, tady zněly dětské říkanky a smích a voněl čerstvý chleba.

Sestra Salvie Floru pozorovala. „Co víš o režimu krmení?“

„Nic, sestro.“ Flora zasněně pozorovala dvě baculaté larvičky: chichotaly se a chůvy je lechtaly. „Sestra Dipsacie se mě na to taky ptala. Vím jen to, že je hrozně důležité načasování a že k tomu slouží spousta zvonků.“ Ruce ji svrběly, aby si mohla jednoho z drobečků pochovat, a tak se radši odvrátila, aby nepodlehla hříchu. „A hlavně jsme vždycky musely ve správnou chvíli přestat a nikdy jim nedat ani kapku navíc.“

„Protože…?“

„To si nejsem jistá, sestro.“

Sestra Salvie se dotkla Flořina tykadla. Flora v mysli pocítila pronikavý záchvěv, který se stupňoval až k nesnesitelnosti. Pak náhle ustal a kněžka ji propustila.

„Dobře. Mluvíš pravdu.“ Napřímila svá dlouhá tykadla. „Pověz mi ale o sestrách Dipsaciích: scházejí se někde v Plodišti, shromažďují se?“

„Myslím, že ne.“ Flora pociťovala naléhavé nutkání potěšit kněžku správnou odpovědí. „Znám ale jenom jednu, tu, co na mě dohlížela.“

„Ach, jistě. Tobě připadají všechny stejné. A vlastně skoro jsou, i když musejí používat řeč, aby navzájem porozuměly svým myšlenkám. Což je nanejvýš zvláštní. Povíš mi ale, kdyby se tajně scházely, rozumíš?“

„Ano, sestro.“

Mezitím došly na konec Kategorie dvě a k dalším dveřím, ohraničeným velkými vyřezávanými panely. Flora nedokázala znaky přečíst, instinktivně však věděla, že na ně nemá sahat. Sestra Salvie jí odpověděla na nevyslovenou otázku.

„Vyprávějí o Posvátném čase modliteb, kdy jsme všechny ještě spaly.“ Její hlas zněl hebce a obličej jí zářil, jako by v nitru prožívala velkou radost. „Při každém Vzývání si tento stav zčásti připomínáme.“ Zůstala pohroužena do rozjímání.

Flora vycítila, že by měla mlčky stát po jejím boku. Očima zachytila pohyb. Byla to další z těch ubohých čističek, oháněla se lopatkou a smetáčkem v odtokovém kanálku a upírala přitom pohled přímo na Floru a kněžku. Flora přitiskla kolena k sobě a napřímila se, aby vypadala co nejštíhlejší a nejvyšší a zdůraznila tak svou odlišnost. Dělnice dál pilně zametala a prošla kolem. Nedošlo sice k ničemu víc než k onomu významnému pohledu, ale Floru to rozhněvalo a rozrušilo.

„Nemusíš se cítit provinile, svůj rod si nikdo nevybírá – jinak by všichni byli Salviemi.“ Kněžka se mezitím probrala z vytržení a usmívala se. „Tvůj lid tvoří základ našeho společenství, protože nenesete rostlinné dědictví. Přesněji řečeno, svůj původ odvozujete od všelijakých nečistých květů a plevelů, jimž se včely vyhýbají.“

„Sestro Salvie! Sestro Salvie!“

Až na konec Kategorie dvě doléhal pisklavý, podrážděný hlas sestry Dipsacie. Paniku, kterou kolem sebe šířila, vycítily ještě dřív, než ji spatřily. Běžela směrem k nim, tykadla jí vlála a ve tváři měla výraz čiré hrůzy.

„Prosím vás – musíte – obě dvě, prosím vás…“ Sestra Dipsacie ze sebe málem nedokázala vypravit ani slovo. „Všichni se mají okamžitě hlásit, v našem sále se objevila rozmnožovací policie!“

***

Zatímco Flora následovala sestru Salvii zpátky do Kategorie jedna, chůvy a vychovatelky k sobě tiskly své malé svěřence a mlčky je pozorovaly. Skrz velké dvoukřídlé dveře bylo vidět, že šero a ticho Kategorie jedna nahradilo ostré světlo a štiplavý, hořký pach. Flora klopýtla, jak si lámala hlavu nad tím, odkud by ho mohla znát. Sestra Salvie ji chytila za paži, aby je urychlila, a zahalila obě závojem své intenzivní vůně.

„Nemáš se čeho bát.“

Konečně dorazily na místo. Flora si nejdřív pomyslela, že všechny chůvy nejspíš odešly, protože o kolébky se nikdo nestaral a larvičky už nabíraly do breku, jenže pak si všimla, že chůvy stojí v řadách u sesterny. Některé nepokrytě vzlykaly a tykadla se jim neovladatelně třásla strachy, zatímco jiné stály jako zkamenělé. V rozích sálu hlídaly policistky. Jejich rodové pachy přehlušovalo maskování, oči měly prázdné a tmavou srst na těle dokonale uhlazenou. Flora si je pamatovala z Líhně. Sestra Salvie jí ovinula tykadla praménkem svojí vůně a Flora cítila, jak má doslova zalepená ústa. Kněžka ji postavila na kraj první řady. Potom předstoupila a uklonila se policistkám.

„Sestro inspektorko, sestry policistky. Vítejte.“

Inspektorka jí zasalutovala a pak se obrátila k chůvám.

„Našla se další vada na křídle.“ Maskovací pach jí komolil hlas do chraplavého bzukotu. Navzdory strachu to mezi chůvami zašumělo odporem.

„Pochvala náleží pozorným cardujským strážkyním, které hlídají česno.“ Policistka si zkoumavě prohlížela jednotlivé sestry a přitom se z ní linul její charakteristický pach. Sestra Dipsacie se rozeštkala.

„U nás by se něco takového nikdy nemohlo stát, madam inspektorko, v Kategorii jedna nikdy, to není možné – Svatá Matka je tu každý den, její vůně je tak nádherná a silná – tady se nemohla objevit žádn…“

„Ticho!“ štěkla na ni inspektorka. „Myslela sis snad, že by ta vada mohla pocházet od Její Výsosti? Tvrdila jsem něco takového? Poletuješ na pokraji zrady, sestro…“

„Ať mě sama Svatá Matka srazí k zemi, než se stačím znovu nadechnout, jestli je to tak!“ Sestra Dipsacie padla na kolena, ale inspektorka ji s trhnutím zvedla zpátky na nohy.

„Změřte ji.“ Postrčila sestru Dipsacii směrem ke dvěma policistkám, které jí kolem silného pasu ovinuly černá hmatadla. Sestra Dipsacie si strachy ulevila a pach výměšků se mísil s pachem hrůzy, který se šířil kolem chův a čišel jim z průduchů. Všechny larvičky se rozplakaly. Sestra Salvie chladně přihlížela.

„Tahle ne, každopádně.“ Inspektorka propustila sestru Dipsacii a vrátila se k chůvám. „Vady znamenají, že se naším úlem potuluje zlo. Někde uvnitř se schovává kacířská znesvětitelka, která si troufá upírat Královně její posvátné Mateřství. Proto přicházejí nemoci, proto se objevují vady. Může za to její ohavné potomstvo!“ Tykadla jí neovladatelně škubala a Flora cítila, jak prahne po násilí.

„Jedině Královna smí plodit,“ odvětila sestra Salvie s pohledem na chůvy.

„Jedině Královna smí plodit,“ vypravilo ze sebe několik z nich. Ostatní civěly na sestru Dipsacii se zahanbeně sklopenými tykadly, jak se zoufale snaží očistit.“ Inspektorka pohrozila celému sálu dlouhým ostrým drápem.

„Prohledáme každou kolébku a změříme břicho každé chůvě, dokud ten kořen zla nevypátráme. Pak tu kacířku roztrháme na kusy a očistíme náš úl od hříchu.“

„Dělejte, co je vaší povinností, sestro inspektorko.“ Sestra Salvie se znovu uklonila.

Inspektorka vydala pokyn a několik policistek začalo systematicky procházet řady kolébek, zatímco další pomocí černých hmatadel na rukou měřily pasy vyděšeným chůvám.

Když došla řada na ni, Flora zoufale pohlédla na sestru Salvii. Byla přesvědčená, že kvůli svojí nenasytnosti bude odsouzena k záhubě, ale kněžka ji ignorovala. Policistky jí obtočily hmatadla kolem břicha a pokračovaly dál, dokud nezměřily všechny chůvy. Ukázalo se, že všechny jsou bez viny.

Ty odvážnější se ohlížely po kolébkách s kvílejícími larvičkami, které policistky po jedné tahaly ven. Zkoumaly je pomocí silných čidel na tykadlech a intenzivních vibrací, pronikajících drobnými měkkými tělíčky. Larvičky křičely strachy a vyvrhovaly Mléko a jeho pach se mísil s larvičími výměšky.

„Matko naše, jež jsi plodná…“ Hlas sestry Dipsacie zněl slabě, ale chůvy se k ní postupně připojovaly, aby ji podpořily.

„Posvěceno buď lůno Tvé…“ prozpěvovaly a snažily se tak ovládnout svůj strach.

„Přijďte zásnuby Tvé, buď království Tvé…“

Flora by se ráda přidala, ale byla nehybně spoutaná vůní sestry Salvie.

„Ze smrti se rodí věčný živ…“ S ostrým zakvičením, které se ozvalo z jedné z kolébek, líbezné hlasy umlkly.

Všechny chůvy s hrůzou sledovaly, jak se nad kolébkou sklonila jedna z policistek. Zvedla schoulenou larvičku do vzduchu a kvičení zesílilo v mučivý vřískot. Druhá jí roztrhla kůži a otevřela útroby.

Sestra inspektorka, která zrovna stála vedle Flory, si sundala rukavici a vytáhla dráp. „Přineste to sem.“

Umlčela její výkřiky a zkoumala larvičku rozpálenými tykadly, až jí svraskala kůže. „Mohlo by být,“ prohlásila. „Divně, hnusně páchne.“

„To je strachy!“ vyjekla sestra Dipsacie.

Inspektorka ji ignorovala, přidržela larvičku ve vzduchu a probodla ji háčkem. Pak ji podala policistkám. Larvička kvílela a svíjela se bolestí.

„Zlikvidujte to.“

„Počkat.“ Sestra Salvie ukázala na Floru. „Ať to udělá ona.“

Flora ucítila trhnutí, sevření povolilo a mohla se opět hýbat. Sestra inspektorka vytáhla z larvičky dráp a chtěla ji hodit na zem, ale Flora ji zachytila a přitiskla k sobě – první larvičku, kterou kdy držela v náručí. Teplá krev se jí vsakovala do srsti, jak k sobě zmrzačeného drobečka tiskla a pokoušela se krvácení zastavit.

Sněz to zaživa. Hlas promlouval přímo ve Flořině mysli. Sevřela larvičku pevněji a tykadla se jí zachvěla zvukem ostrým jako břitva.

Udělej to hned TEĎ. Roztrhni to.

Flora se nad larvičkou sklonila a rukama kolem ní vytvořila štít. Hlas v její hlavě zaburácel ještě důrazněji.

ZNIČ TO…

Tykadla jako by jí měla pod tím náporem vybuchnout. Zapotácela se a upadla, ale larvičku pořád držela přitisknutou k hrudi. Svíjela se pod dopadajícími ranami a tykadla se jí proměnila ve dva pulzující výběžky trýznivé bolesti. Křičící larvičku jí vytrhli z rukou. Ucítila její vlahou krev na obličeji a vzápětí slyšela zvuk trhajícího se masa a chrochtání policistek, které ji požíraly. Když chtěla vykřiknout, jazyk se jí v ústech zkroutil a málem se zadusila.

„Žádala jsem od tebe příliš…“ Někde blízko se ozýval mírný hlas sestry Salvie. „Experiment je u konce.“

Šest

Flora se probrala k vědomí na špinavé, holé dlažbě. Odkudsi zblízka zaznívalo slabé úpění, ale když se pokusila zjistit, odkud přichází, hlavou jí projela oslepující bolest. Vykřikla.

„Nehýbej se…“ promluvil malátný hlásek. „Míň to pak bolí…“

Přes nepříjemný zápach místnůstky rozeznala Flora slabý pach sestry Meliloty.

„To ty?“ zeptala se mladým, ochraptělým hlasem. „Přísahám, že já to nebyla.“

Flora se pokusila odpovědět, ale hýbat jazykem pro ni bylo utrpení.

„Ticho.“ Dovnitř vešla sestra Salvie, následovaná skupinkou svých dvojnic. Všechny byly pomalovány obřadními pylovými značkami kněžek řádu Melissae a kolem nich se rozprostíral intenzivní, svíravý pach. Flora se přikrčila hrůzou, ale nevěnovaly jí žádnou pozornost. Místo toho první ze Salvií poklekla u Meliloty a pohladila ji po tváři.

„Svůj zločin už jsi spáchala a tím, že tvrdošíjně opakuješ lež, škodíš jen sama sobě.“ Vyčkávala, ale Melilota jen ležela, ztěžka oddychovala a mlčela. Sestra Salvie se naklonila blíž. „Kolik vajíček jsi nakladla? Chtěla ses stát královnou?“

„Nikdy!“ Melilota se pokusila vzepřít na polámaných rukou. Křídla měla svraštělá a pokroucená. „Snažně vás prosím, věřte mi, nikdy jsem náš nejvyšší zákon neporušila! Jedině Královna smí plodit…“

Jedna z kněžek udělala krok vpřed, jako by chtěla Melilotu uhodit, ale sestra Salvie ji zadržela a znovu Melilotu chlácholila.

„Proč ses schovávala před policií? Abys mohla svými nečistými vajíčky šířit v našem úle znetvoření? Vypátraly jsme mladušky s tvou vadou, tvoje potomstvo.“ Sestra Salvie to slovo zasyčela a Melilota se rozvzlykala.

„Ještě jednou přísahám, nikdy jsem nekladla…“

„Tvoje křídla prozrazují tvou skutečnou vinu. A úlem se plíživě rozpíná deformita.“

Melilota vzdala snahu vstát.

„Třeba klade špatná vajíčka sama Královna.“

Kněžky zasyčely a zavrzaly křídly, jako by si brousily ostří. Sestra Salvie zvedla Melilotu jednou rukou ze země.

„Ty se rouháš v okamžiku smrti?“

Melilota napřímila třesoucí se tykadla.

„Ze Smrti se rodí věčný Život. Ať si mě Svatá Matka vezme zpátky k sobě.“

Kněžky ji obklopily a zvedly zadečky do výše. Flora sledovala, jak se jim konce těl protáhly do tvrdé špičky. Za sborového prozpěvování Posvátného souzvuku vytáhly útlá, ostnatá žihadla. Místnost naplnil pach jedu. Posvátný souzvuk sílil, až se rozechvěl vzduch – a vtom kněžky Melilotu ze všech stran najednou bodly. Vykřikla a vzápětí se zkaženým vzduchem rozlila sladká vůně jejího rodu, rozplynula se a byla pryč.

Kněžky se obrátily k Floře. Rozbolavělými tykadly vnímala jejich pátravý zájem, který jí pronikal až do mozku. Schoulila se, jak jen to šlo, aby se připravila na pálivou chemickou bolest, ta ale nepřišla. Dotěrný vpád do jejího soukromí zničehonic ustal. Kněžky spolu tiše hovořily a Flora je i přes svůj strach poslouchala.

„Úroda kukuřice je chabá. Dokonce i pryskyřníků je málo…“

„Létavky vykládají o dalších zelených pouštích…“

„Pokud se jim v tomhle počasí vůbec podaří dostat ven.“

„Nemůžeme bojovat s počasím.“ Podle bohatého zabarvení hlasu Flora poznala, že je to tatáž sestra Salvie, kterou už zná. „Nemůžeme bojovat s deštěm. Můžeme se jen zásobit, jak nejlépe dovedeme. Takže pokud není kacířka a nemá vady, v těchhle nešťastných časech má každá dělnice svou cenu – a já bych jen velice nerada přišla o další.“

„Cenu má jen sotva,“ namítl jiný hlas. „Nad tou larvou se vzepřela tvojí vůli. Hlasuji, abychom jí dopřály Milost. Nechci na ni plýtvat svůj jed.“

Flora ležela bez pohnutí.

„Zabiju ji sama, jakmile přestane být k užitku,“ odvětila sestra Salvie. „Ale ta chyba byla v první řadě na mé straně. Jednala jsem na vlastní pěst.“

Vzduch v místnosti jako by se scvrkl, zatímco si kněžky během rozmluvy vyměňovaly pachy a navzájem je mísily. Jedna z vůní nakonec převládla, teď už bez pronikavého svíravého tónu, hebká, hřejivá a nesmírně uklidňující.

„Jedině Královna je dokonalá. Amen.“

I přes svou bolest Flora během rozhovoru vnímala sborovou krásu jejich hlasů. Zhluboka se nadechla. Když do ní kdosi strčil nohou, nekladla odpor.

„Máš pravdu. Je velká a silná a mohla by být užitečná,“ řekla jedna z kněžek.

„Za předpokladu, že bude poslouchat,“ poznamenala jiná. „Mít tak mezi nimi rebelku – navíc takovou, která se mohla dozvědět pravdu o krmení…“

„Na to nikdy nedojde.“ Sestra Salvie si klekla vedle Flory a vzhlédla k ostatním kněžkám. „Pro jistotu by to měla udělat víc než jedna z nás.“

„Ovšemže,“ řekla další. „Jejími jedinými průvodci budou špína a strach.“

Další tři kněžky poklekly u Flořiny hlavy, takže u každého tykadla teď měla dvě.

Pak se jí všechny dotkly svými tykadly.

Ten pocit byl nanejvýš zvláštní. Jakmile se jí chemikálie nahrnuly do hlavy, začala se třást, ale bolest necítila, jen vlny otupělosti, stále silnější a silnější, dokud se její vědomí nesmrsklo na ticho a tmu.

„717.“ Hlas přicházel z velké dálky. „Vstaň.“

Prudce se vzepřela na silných nohou, které měla složené pod sebou, a postavila se. Matně vnímala energii dalších bytostí kolem sebe a uklidňující, neměnný rytmus plástu pulzujícího pod jejíma nohama. Prostupoval jí celým tělem až do hlavy. Aniž by si to uvědomovala, vzala mrtvou Melilotu do úst a zvedla ji. Jakmile to udělala, rytmus v podlaze zesílil a pulzoval při každém dalším kroku kupředu. Flora se jím nechala vést a vynesla tak mrtvolku Meliloty ven z vězeňské cely do záplavy hemžících se včel.

Aby si ochránila tykadla před přívalem zraňujících signálů, kráčela s hlavou u země. Kolem se vlnily vzdušné proudy a elektrické signály tisíců včel, ale Flora je všechny ignorovala. Soustředila veškerou pozornost výhradně na pulzující trasu, jasnou a jednoduchou, která vedla skrz nebezpečně rušnou halu. Tam musela kvůli bouři informací pod svýma nohama zpomalit.

V přívalu pachu se sem spěšně nahrnuly další dělnice. Flora zvedla hlavu a rytmus kroků ji vzápětí znovu popostrčil vpřed. Doplahočila se ke dveřím velkého sálu, odkud se ozýval jásot mnoha hlasů a vzduchem se nesl výrazný a cizí pach, ale ten vjem na ni byl příliš intenzivní, a tak se přikrčila, aby mohla pokračovat.

Zjistila, že jde ve skupině dalších včel, odnášejících různý smrdutý náklad. Došlo jí, že jí jedna z nich něco říká, a spatřila tmavou tvář čističky, která se ji naléhavě pokoušela navést do dveří. Vešla dovnitř a našla na zemi prázdné místo. Jednoduché pachové dlaždice jí říkaly, že má tělo mrtvé Meliloty položit na zem. Další dělnice ho okamžitě odnesla pryč. Čísi ruce ji vystrčily zpátky do chodby, do jiného proudu čističek. Pochodovaly mlčky a se skloněnými hlavami. Teď už jí nepřipadaly špinavé ani odporné a jejich pach ji uklidňoval.

***

Čas strávený mezi čističkami nevymezovaly žádné cinkající zvonky, proměňoval se jen pach špíny, kterou uklízely, a jejich prosté jídlo. Nikdo tu netlachal ani neklevetil, protože žádná z čističek nemohla mluvit, a tak pocit sounáležitosti čerpaly ze společné práce a z toho, že se k sobě tiskly a dělily se o svůj pach.

Stejně jako ostatní sestry pracovala Flora v otupující mlze, kterou přerušovaly jen přestávky vyhrazené na Vzývání. Jakmile se z vibrujícího plástu začala linout vůně Mateří lásky, čističky ustaly v práci, ať už byly kdekoli, nesrozumitelnými výkřiky vzdávaly díky a Flora na okamžik pocítila blaženou úlevu od neustálé bolesti hlavy. Pak se znovu daly do práce a Flořino vědomí se znovu smrsklo na úkol, který měla zrovna před sebou.

***

Sestry všech rodů se dennodenně rodily a umíraly po stovkách, takže sbírání mrtvol bylo pro čističky běžnou prací. Při odnášení jednoho těla za druhým se Flora postupně seznámila se všemi trasami z horního a prostředního patra úlu až do márnice a na skládku odpadu úplně dole. Některá místa blokovaly citlivé pachové zámky, které čističkám bránily, aby neposkvrnily některou z posvátných částí úlu, jako bylo Plodiště na střední úrovni nebo Sušárna a Pokladnice nahoře. Poté, co jí silný pach opakovaně uštědřil ránu, se i ta nejpomalejší čistička jako Flora naučila, aby už tamtudy nikdy nezkoušela projít. V prostředním patře s ní však vůně vycházející z Plodiště cloumaly; čím déle tam stála, tím větší úzkost pociťovala, dokud se s úpěním neodpotácela pryč.

Ačkoli byly nejnižšími z nízkých, dokonce i mezi čističkami vládla určitá hierarchie. Některé směly opouštět jednotvárné, pulzující trasy a sbírat odpad v náročnějších oblastech. Tytéž sestry se využívaly na krátké lety, při nichž odnášely mrtvoly nebo obzvlášť silně páchnoucí náklad a shazovaly je v hygienické vzdálenosti od úlu. Zato druhá skupina, do níž patřila i Flora, pociťovala v tykadlech tak strašlivou bolest, kdykoli se byť jen o krůček odchýlila z předurčené trasy, že nejzazší hranici jejího putování představovala márnice nebo skladiště, obě na nejhlubší úrovni úlu a nejblíž k česnu. Flora se tu občas zastavila, ohromující cizí vůně vzduchu zvenčí tu totiž proudila tak silně, že se jí křídla zachvívala zvláštním pocitem. Otálet tam příliš dlouho však znamenalo koledovat si o bolest, zatímco návrat k povinnostem představoval úlevu.

Na každý oddíl čističek dohlížela včela z výše postaveného rodu, protože na ně samotné se nedalo spolehnout. Dnes je měla na starosti sestra Fallopie, vysoká hubená včela s řídkou srstí a příkrým, odtažitým vystupováním. Poslala je pracovat do prázdné části trubčí Líhně, kde vyklízely nedávno použité buňky a připravovaly je na opravu svěceným voskem.

Každá ze včel měla na práci přidělenu vlastní řadu buněk. Ačkoli žádná z nich nemohla mluvit, mručely a drhly je ve stejném rytmu a práce je zjevně bavila. Některé kontrolovaly výsledky svých sousedek a upozorňovaly je na sebemenší částečky zapomenuté špíny, zatímco jiné hlídaly, aby se špinavý vosk efektivně shromažďoval a odstraňoval. Mezi trubčími buňkami nevedly žádné trasy, a tak Flora, aby se vyhnula bolestivému chaosu, pevně zaklínila zjizvená tykadla a soustředila se na co nejmenší oblast. Byla pak jako posedlá, ale práci odváděla naprosto bezchybně, až na ni sestra Fallopie musela zakřičet a hodit po ní kus vosku, když nadešel čas na Vzývání.

Z trubčí Líhně čističky slyšely zpěv shromážděných sborů celého úlu, jak se nese vyřezávanými stěnami. Zvukové vibrace přinášely membránami plástu mihotavou vůni Mateří lásky a některé z čističek vydávaly nesouvislé, ale šťastné mručení, zatímco jiné se rytmicky pohupovaly, jako by se pokoušely tančit. Flora byla jednou z mnoha těch, které stály jako přikované blaženým pocitem, že jsou milovány – dokud duchovní vzedmutí nezačalo opadat.

Ovládl ji zvláštní pocit, naléhavý jako hlad, netoužila však po jídle ani vodě. Jako by se za ní zadeček ztěžka vlekl a ztuhlý, zkroucený jazyk jí otekl v ústech. Když se její oddíl pustil znovu do práce, pocit ještě zesílil. Flora se oklepala, aby se ho zbavila.

„Nech toho, ty hlupačko!“ Sestra Fallopie popadla tenkou hůlku z propolisu, kterou používala ke šťouchání do čističek, když se nechtěla ušpinit jejich dotykem, a pohrozila jí. „Koukej vlézt do té buňky a vyčistit ji, jestli nechceš, abych tě poslala na Milost!“

Flora poslušně vyšplhala do další opuštěné trubčí buňky. Vzduch uvnitř pronikavě zapáchal a stěny i podlaha byly pokryté výměšky. Dokonce i přes otupené smysly Florou zalomcoval chemický nápor znechucení z pozůstatků po tomhle trubci. Když hnusný puch přehlušil poslední voňavou částečku Mateří lásky, vzedmul se ve Floře náhlý příval vzteku. Zaútočila na stěnu čelistmi, rozlícená pachem špíny. Ústa měla ztuhlá a tváře ji palčivě bolely, ale v záchvatu zuřivosti dál rvala velké kusy vosku a vší silou je odhazovala do chodby. Náhle jí sluch i zrak vypověděly službu a propadla se do změti pachů.

Flora se v hrůze vyřítila z trubčí buňky a vrhla se na zem. Kdesi poblíž se plástu zachytil slaboučký pramínek Mateří lásky. Flora se k němu vrhla a hltavě ho vdechovala, aby přebila oslepující černou bolest ve svojí hlavě.

„717! Chováš se jako pomatená moucha – nech toho!“

Sestra Fallopie Floru nakopla a pokusila se ji tak přinutit vstát, jenže Flora se svou ohromnou silou jako klíště držela vosku, dokud nevstřebala poslední pozůstatky Mateří lásky. Chabé kopance sestry Fallopie ji nebolely, protože v těle i mysli se jí odehrávalo cosi mnohem intenzivnějšího.

Jazyk, tak dlouho ztvrdlý a zkroucený, se jí zahříval a měkl a ohavná pachuť trubčích výměšků bledla. Tělem jí proudila síla a tykadla pulzovala, jak se v nich otevíraly vnitřní kanálky a Floře se vracel zrak i sluch. Nejúžasnější však byl čich. Najednou dokázala rozeznat nejrůznější druhy vosku použité k výrobě dlaždic, na nichž ležela, a propolisu, kterým byly obložené stěny trubčích buněk, cítila hřejivý a špinavý pach čističek lopotících se kolem…

„To by stačilo!“ Sestra Fallopie, příliš rozzuřená, aby použila svou propolisovou hůlku, popadla Floru za křídlo a vlekla ji ke dveřím. Kdyby se bránila, roztrhla by si blánu, a tak nechtě pospíchala za ní.

„Jestli nedokážeš splnit ani ten nejjednodušší úkol,“ – sestra Fallopie vystrčila Floru do rušné chodby – „tak jsi k ničemu a tenhle úl už z tebe nemá žádný užitek!“ Sestra Fallopie tak hartusila, že Flora v jejím dechu rozeznala napůl strávený pylový chléb i slabý záchvěv stáří, který jí vycházel ze žaludku.

„Budeš tu stát, dokud kolem nepůjde policejní hlídka – ti už budou vědět, co s tebou, jen si nemysli.“ Sestra Fallopie se otřásla, když si přičichla k rukám, jimiž Floru držela, a zašla zpátky dovnitř.

***

Trubčí Líheň se otevírala do hlavní haly plné tisíců včel, které se hemžily všemi směry, a přece se nikdy nesrazily. Flora na několik okamžiků zůstala stát bez hnutí a vstřebávala příval pachových informací nesených vzduchem i vibrace kódovaných dlaždic.

Rosa, Dipsacie, Mala, Melilota, poznávala okamžitě různé sestry procházející kolem, Melilota, Plantagie, Arctie, Salvie…

Jakmile Flora ucítila poslední pach, který se rychle přibližoval, v záchvatu děsu se vrhla mezi pohybující se masu včel v hale. Instinktivně se chtěla ukrýt, a přestože na ni z podlahy útočily tisíce různých signálů, jeden nad všemi převládal a vycházel jí přímo ze srdce: Před Salvií se měj na pozoru.

Sedm

Uprostřed křižujících se, horečně pobíhajících a klevetících včel ze všech možných rodů vůně kněžek pomalu bledla. Flora ohromeně naslouchala jasným hlasům svých sester a rozuměla všemu, co říkaly. Brzy se k ní donesla hlavní novinka, která zněla plástem ze všech stran, a včely kolem si ji vzrušeně předávaly tykadly: déšť ustal, mraky se roztrhaly a co nevidět se mají vracet létavky.

„Bude nektar!“ pokřikovaly sestry. „Květiny nás mají rády!“

Plást zářil a včelám pod nohama proudila radost ze sladké vůně, která se vznášela z nižších pater. Ustupovaly ke straně, aby mezi sebou vytvořily uličku. Flora se tak ocitla v čele jednoho z jásajících hloučků, které uvolňovaly místo napjatě očekávaným sběračkám.

Jásot se zdvojnásobil, když mezi nimi proběhla sběračka s ústy plnými vzácného nektaru. Za ní se táhly pramínky zlatavé vůně květů, které jí vydaly svůj sladký obsah. Flora uchváceně sledovala, jak přilétají další a další – sestry nejrůznějšího stáří a původu, některé s rozedranými křídly, jiné mladé a bez poskvrnky. Za všemi se nesla zlatá nektarová vůně.

Jakmile její molekulová struktura pronikla Floře do mozku, vylekal ji podivný zvuk. Pod soucitným pohledem sester z obou stran si uvědomila, že to byl její vlastní hlas: nesouvisle zasténala, jak se snažila připojit k jásotu. Kolem proběhla poslední létavka a zlatými úponky nektarové vůně lákala Floru k následování.

Flora její volání uposlechla a vydala se v jejích stopách, až si náhle polekaně uvědomila, že bez úrazu prošla pachovou zábranou na schodišti, které vedlo do nejvyššího patra úlu. Nebyl čas se tomu divit, protože skupinka s nektarem teď procházela dlouhou chodbou s čistoskvoucími světlými dlaždicemi, vykládanými detaily květů. Byly to modlitební dlaždice: ty, kdo po nich kráčeli, připravovaly na posvátná tajemství ukrytá na konci. Každý krok doprovázely chemické verše.

Flora šla v průvodu jako poslední a čekala, kdy se ozve výstražný signál, že do nejvyššího a nejuzavřenějšího patra úlu pronikla vetřelkyně. Pod nohama se jí však stejně jako jejím předchůdkyním zvedl obláček vůně, takže se stala součástí procesí. Když se pak uprostřed chodby otevřely vysoké dvoukřídlé dveře, aby je vpustily dovnitř, Flora se zaradovala. Prohřátým vzduchem se nesly vlny živoucích květinových vůní a v posvátné Sušárně ji ohromil génius jejího lidu.

***

Šest stěn velkého atria, které se tyčily do závratné výšky, tvořily na sebe naskládané zásobníky medu, zapečetěné a posvěcené Královninou pečetí a zaklenuté do kupole. Z jeho středu vycházela zlatavá mlha a jemný harmonický souzvuk. Hluboko dole stály v soustředných kruzích stovky sester a s radostným, nepřítomným výrazem ve tváři mávaly stříbrnými křídly. Každá měla před sebou velký pohár surového nektaru. Právě z nich stoupala vzhůru mlha a hudba, jak se z nektaru odpařovala voda a měnil se v med.

Teprve teď si Flora všimla, že všechny sběračky i ostatní členky procesí chvatně vylévají svůj vzácný náklad do otevřených voskových pohárů a že ona jediná tady nemá co pohledávat a měla by rychle zmizet. Už za to, že se jako čistička ocitla na tomhle posvátném místě, ji dozajista čekal trest. Odejít však nedokázala, všechno kolem jí připadalo tak úchvatné. Z voňavých stínů pozorovala sběračky a jejich pomocnice, jak vykládají náklad, srovnají si křídla a odcházejí. Jedna z posledních mladých pomocnic trochu nektaru z nešikovnosti vylila. Stekl po voskovém poháru, ale protože měla naspěch, aby si udržela místo v průvodu, jen se provinile ohlédla a odběhla za ostatními.

Vysoké dveře se zavřely a kruhy sester znovu začaly stříbřitě vířit. Rozezněl se Posvátný souzvuk a mávání křídel rozhánělo vůni vyhřátým vzduchem do všech stran. Schovávat se ve stínech se Floře zdálo neuctivé, a tak vyšla ven. Instinkt jí napovídal, že by se měla poklonit směrem ke středu atria, ale jakmile se tykadly dotkla voskové podlahy, háčky se jí rozepnuly, panenská křídla se zachvěla a Flora se vznesla do vzduchu.

Několik sester zvedlo hlavy a pídilo se po zdroji zvuku. Flora zaťala hrudní svaly a snesla se zpátky na zem, než si jí stačily všimnout. Zapnula si křídla na zádech a vylekaně se rozhlížela kolem. Jako by nestačilo, že se sem vetřela čistička, ještě si dovoluje mávat křídly…

Nezvyklý pocit odezněl. Aby uklidnila vířící myšlenky, začala se rozhlížet po nějaké nečistotě, kterou by mohla uklidit, jenže v Sušárně nebylo ani smítko. Za jedinou nepatrnou stopu nepořádku by se dala považovat kapička nektaru, který rozlila mladá pomocnice a který teď zasychal na stěně voskového poháru a dlaždicích kolem.

Floře z té vůně zakručelo v břiše.

Toužit je hřích, lačnost je hřích…

Ale uklidit to by určitě nebyl hřích?

Opatrně, aby se svým nečistým tělem nedotkla poháru, si Flora klekla k rozlité loužičce. Vzápětí ji obestřela vůně zimolezu a živoucí duch rudozlatých květů ji zaplavil přívalem energie. Právě z dlaždic olizovala poslední kapky, když zvenčí zaslechla rozruch.

Chodbou se sem hrnula jakási velká skupina a ozývaly se hlasy rozčilených a důrazně protestujících včel.

„Med!“ zahulákal hluboký trubčí hlas. „Hned teď!“

„Snažně vás prosím, Vaše samčí Výsosti,“ zvolala některá ze sester, „přestaňte!“

***

Flora vyděšeně vyskočila. Do sálu vrazila skupinka trubců a pyšně si to namířila středem uličky směrem k ní. Byli obrovští, šířil se kolem nich pronikavý pach a měli široké hezké obličeje, sklopená hledí proti slunci a napomádovanou hustou srst. Sestry přestaly mihotat křídly a obrátily tváře k vetřelcům. Flory si nikdo nevšímal.

„Sire Popule, sire Sorbe, sire Tilie, vážení pánové,“ naléhala jedna ze včel, „dovolte nám poslat pro něco do cukrárny nebo…“

„Říkali jsme, že chceme med!“ odbyl ji další trubec.

„A pořádný lok,“ zahrozil jiný, „žádné vaše šidítko!“

Dusali po plástu velkými okovanými botami a dožadovali se medu a nektaru. Mlha z pohárů se rozptýlila a vynořily se z ní zoufalé včelí tváře.

„Jen dál sušte, sestřičky,“ obrátil se k nim jeden z trubců. „Nezdržíme se dlouho, máme před sebou poslání Lásky! Hej ty, stará, co přešlapuješ u dveří a vypadáš tak zuboženě – tobě taky na zdraví! Vždyť létáme pro čest našeho úlu!“

„Buďte pochváleni, Vaše samčí Výsosti.“ Starší sestra Pruna mu vysekla hlubokou poklonu. Flora se připojila k ostatním sestrám, které ji napodobily. Při úkloně jí pohled utkvěl na okovaných trubčích botách, silných šlachách, svalnatých stehnech a mohutných hrudích. Pach měli výrazný, ale ne nepříjemný. Roztáhla průduchy, aby se mohla nadechnout hlouběji.

„S nejhlubší úctou bych si dovolila navrhnout, Vaše samčí Výsosti,“ – s těmi slovy se sestra Pruna napřímila – „zda by vám dnes, když pořád prší, v době nouze, ehm… nestačil náš nedávno nasbíraný nektar? Například…“

„Chceme med, tak nám koukejte nalít med.“ Trubec objal sestru Prunu mohutnou svalnatou paží kolem ramen a ovanul ji svou vůní. „Pomyslete na všechny ty cizí princezny, co na nás čekají. Jak vyčerpané asi jsou, jak nedočkavě touží po lásce? Chtěla byste snad, aby třeba jen o chviličku déle zůstávaly spoutané cudností? Nebo si máme radši naplnit žaludky bohatstvím našeho úlu a vysvobodit je?“

Svá slova doprovodil obscénním gestem a sestra Pruna zalapala po dechu a nazlobeně se ohnala tykadly. Velký trubec se zachechtal a pustil ji. Všechny sestry se zasmály spolu s ním, dychtivé po jeho pachu. Sestra Pruna se rychle snažila upravit a zamaskovat svůj lesknoucí se obličej. Potom udělala krok vpřed a zatleskala.

„Nechť tedy Jejich Výsosti využijí svého práva.“

***

Flora musela zůstat, kde byla, uvězněná mezi nahněvanými sestrami u dveří a nenasytnými trubci. Ti si v Sušárně počínali nanejvýš drze: Flora spolu s ostatními včelami nevěřícně sledovala, jak ochutnávají různé druhy medu, usrkávají z pěnících džberů se surovým nektarem a vytahují sestry z jejich mihotavých kruhů, aby si s nimi zatancovali. Ten, který osahával sestru Prunu, z nich byl nejdrzejší. Jmenoval se Quercus.

„Tilie!“ Jeho křik se rozléhal posvátným prostorem. „Pojď sem, ty jedna zakrslá nádhero, a ochutnej svého jmenovce – lipový květ, tomu říkám lahoda!“

„Potrpím si jen na to nejlepší.“ Drobný trubec si urovnal límec a zamířil za lemtajícím sirem Quercem. Když se sklonil, aby ochutnal, první mu přistrčil obličej do medu a hned ho za srst zase vytáhl, pobavený vlastním žertem.

„Královská porce útěchy za tvůj jistý neúspěch.“

Sir Tilius si otřel med z tváře a přinutil se k pochmurnému úsměvu.

„Na tvém místě bych si tolik nevěřil, bratříčku. Slyšel jsem o princeznách, co dávají přednost rozumu před svaly.“ Urovnal si límec. „Taková na mě čeká.“

„Cha!“ Sir Quercus ho poplácal po zádech tak silně, až zavrávoral. „To mně se všechen rozum odstěhoval do pinďouru, takže mám beztak vyhráno!“

„Jestli si tě dřív nevyhlídne vrána a nepřeštípne tě velkým modrým zobanem vejpůl!“

Při zmínce o ptákovi sestry zalapaly po dechu.

„To si spíš počká na tebe,“ opáčil sir Quercus, „vždyť sotva stačíš motýlovi! Moc by si ale nepochutnala.“

Sir Tilius se dál snažil dát do pořádku. „Zato na tobě jo, švarný siláku.“

„Přesně!“ Sir Quercus se obrátil k sestrám. „Štěstěna mi přeje, není to tak, sestry?“ Nadmul širokou hruď, načepýřil tři vysoké chocholy na hlavě a zahalil se do obláčku trubčího pachu. Několik sester omdlelo. Jiné, mezi nimi sestra Pruna, nevědomky zatleskaly.

„Kdo mě učísne?“

Včely se začaly předhánět a pár dalších trubců vyzývavě roztáhlo křídla, takže o ně bylo taky okamžitě postaráno. Flora opatrně couvala ke dveřím.

„Hej, ty tam – stůj!“ Sestra Pruna zamířila za ní. „Čističky jsme nevolaly, co tu pro Královnu pohledává špinavá Flora? Zapomněli snad údržbáři zase zavřít bránu?“

Flora se už už chystala odpovědět, ale pak se zarazila. Přikývla a zabručela.

„Ach, ta bída, začíná to být otřesné. Všude samé včely, které tam nepatří. A zrovna vy musíte být tak pitomé, že se nedokážete držet ani jednoduché trasy!“ Sestra Pruna si Floru podezřívavě prohlížela. „Ledaže bys přišla krást?!“

Flora důrazně zavrtěla hlavou a sklopila tykadla. Její příbuzné se vždycky chovaly poníženě, tolikrát toho byla svědkem a nenáviděla to – teď ale reagovala stejně a ustupovala, jako by měla strach. Vrazila do někoho za sebou a sestra Pruna jí uštědřila pohlavek mezi tykadla.

„Vaše samčí Výsosti, dovolte, abych se vám omluvila.“ Sestra Pruna se sladce usmála. „Nezlobte se za tu špínu. Zavolám někoho lepšího, aby vás dal zase do pořádku.“

„Čistička, hm?“ Byl to sir Tilius, jediný trubec, kterému se nikdo nevěnoval. „To jsou všechny tak chlupaté? Nedělejte si starosti, sestro Primule, dneska mám náladu na trochu exotiky. Ať se o mě postará ona.“

„Vaše samčí Výsosti – Flora?“

„Nezpochybňujte volbu Jeho Výsosti.“ Zadíval se na Floru a ta si všimla, že má srst pořád ulepenou od medu. „Přineste mi trochu nektaru z pryšce.“

„Z pryšce? Vaše Samčí Výsost žertuje!“ Sestra Pruna se hystericky zasmála. „Víte přece, že něco takového zásadně nesbíráme, nektar pošpiněný Myriádou!“ Založila ruce na prsou. „V tomhle úle nic podobného neseženete.“

„Ach tak. Škoda, slyšel jsem, že je dobrý. Nakopne prý jednoho jako cvrček.“

„Vaše samčí Výsosti, to vám jistě nemohl vykládat nikdo odsud, protože žádná létavka…“

„Neříkala mi to žádná létavka, sestro Plantagie…“

„Pruno, Vaše Samčí Výsosti.“

„Jak si přejete, madam. Každopádně jsem to slyšel od jednoho fajn tmavého týpka, co to z něj na Kongregaci táhlo. Prý má po tom trubství tvrdé jako větev, na které jsme zrovna seděli.“

„Přestaňte, prosím! Vaše samčí Výsost hovoří příliš směle…“

„Aspoň myslím, že povídal něco v tom smyslu, blábolil nějakým nesrozumitelným cizím přízvukem.“

„Cizím?“ Sestra Pruna se vzpamatovala. „Odkud byl? Sestra Salvie chce vědět o všech přistěhovalcích v našem sousedství, proto se ptám.“ Ztišila hlas. „Kvůli nemocem, chápete. A taky nám kradou nektar.“

„Uklidněte se, sestro, tahle Kongregace byla dál, než dokážete doletět.“

„Ach, já jsem jen domácí včela, to bych se nikdy neodvážila! Když už jsme u toho, ehm… Vaše samčí Výsost doufám nepomýšlí na to, že by si zvala hosty? Naše spíže zejí prázdnotou, potřebovaly bychom…“

„Nepřipadá vám snad, že mám už tak dost velkou konkurenci?“ Sir Tilius se sklíčeně rozhlédl po ostatních trubcích, kteří byli středem pozornosti. „Tak či onak, toho tmavého chlapíka naposledy viděli pronásledovat jednu moc pěknou princeznu a teď nejspíš kraluje v nějakém přepychovém paláci. Klidně to utíkejte vyslepičit těm svým načuřeným kněžkám.“

„Žhavá novinka, ovšem!“ Sestra Pruna vysekla pukrle, celá rozradostněná. „Zprávy jsou pro sestru Salvii vždycky cenné. Děkuji vám, Vaše nejštědřejší samčí Výsosti!“ Odběhla pryč.

Flora vyrazila hned za ní.

„Ty nikam nepůjdeš.“ Sir Tilius si ukázal do rozkroku. „Koukej se o mě postarat. Nemůžu zůstat jediný, kdo nebude mít společnost.“

Pod náporem jeho intenzivního pachu se ve Flořiných tykadlech otevřel další feromonový zámek. Mysl jí zaplavily neuspořádané výjevy.

… larvičky v kolébkách… natažené pokroucené křídlo…

Cítila, jak se ji snaží přitlačit k zemi.

„Jsi snad hluchá? Musíš se mi věnovat, když ti to přikážu – to je zákon.“

Larvička nabodnutá na háku…

Flora ho odstrčila a rozběhla se modlitební chodbou. Vyrazil za ní.

„Jsem princ! Ty mě prostě poslechneš!“

Flora se ocitla polapená mezi trubcem a šikem kněžek, které v obláčku vůně pochodovaly směrem do Sušárny. Přikrčila se k zemi jako ta nejbídnější čistička.

„Jak si jen dovoluješ…“ Sir Tilius po ní skočil a uklouzl přímo do cesty kněžkám. Nesměly trubce obejít, aniž by mu náležitě prokázaly úctu, a proto byly přinuceny zastavit a čekat, než vstane. Zuřivě klel.

Flora bez jediného ohlédnutí utíkala pryč, jak nejrychleji dovedla. Málem minula malá tmavá dvířka, pak ale vrazila dovnitř, aby se tu schovala, jenže podlaha se jí propadla pod nohama. Skutálela se dolů, nebyla to totiž žádná místnost, nýbrž schodiště.

Příkré schody vedly hluboko dolů. Flora tiskla křídla pevně k tělu a snažila se zastavit. Konečně narazila do staré voskové stěny, zachytila se jí a poslouchala, jestli ji shora někdo nepronásleduje.

Nezachytila žádný pach ani zvuk, vnímala jen tep vlastní krve a žíznivý tah ve vzdušnicích. Tykadla měla opět funkční a napovídala jí, že se ocitla na nejnižší úrovni úlu. Poslední úsek schodiště končil v úzké chodbičce vedoucí k nějakým dveřím. Připlížila se blíž, aby zjistila, co se skrývá za nimi.

Skrz starý vosk rozeznala nejprve charakteristický pach svých příbuzných a pak i dlouhé, nehybné včelí postavy. Byla to ložnice dělnic, oddělení uklízeček. Flora s hlubokou úlevou vešla dovnitř – a ocitla se v márnici.

Několik sester na ni civělo stejně překvapeně, pak ale vydaly zvláštní zvuk, co mohl být smích. Jedna z nich jí naznačila, aby zavřela dveře, a vzápětí pokračovaly v sundávání mrtvých těl z regálů. Flora si poprvé uvědomila jistou inteligenci, která se skrývala za jejich zvláštními tvářemi. Rozrušeně si domyslela, že tyhle Flory patří k nejvyšší vrstvě čističek a mají na starosti odnášení mrtvol na česno, odkud s nimi odlétají pryč z úlu.

Zakousla se do největšího a nejtěžšího těla, které našla, plešaté staré cukrářky s kapsami tajně naditými pylem. Pak následovala svoje sestry ven z márnice, směrem ke sluncem vyhřátému česnu a nebeské klenbě nad ním.

Osm

Halu u česna blokoval velký dav a čističky s mrtvolami musely čekat. Směrem k nim proudily a točily se víry suchého teplého větru a zakrátko se ozvaly výkřiky a potlesk. Včely couvaly, aby mezi sebou vytvořily uličku, a dovnitř spěšně vbíhaly sběračky. Flora jako opařená zírala na rozcuchané sestry s rozpálenými tvářemi a zářivými, odranými křídly, které nebyly cítit pachem žádného rodu, jen čistým volným vzduchem. Zamířily do impozantního atria na konci haly a dav se nahrnul za nimi.

Čističky pokračovaly k česnu, do hlídané oblasti, aby se zabránilo kontaminaci příslušnic vyšších rodů, které procházely tam a zpátky za svou prací. Teplo slunečních paprsků tu vytvářelo sváteční atmosféru. Flora nadšeně poslouchala zvuky poletujících včel a bzukot různých výšek. Sledovala sběračky vody, jak se vracejí s plnými váčky a dočista omytými tvářemi, a spousty létavek s obrovskými náklady čistého pylu, ze kterého nikdy neupustily ani zrníčko. Další a další přicházely a zase odlétaly a Flora je z celého srdce obdivovala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Včely.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.