Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Gabriela Vörösová, PhD.

STANDARDIZOVANÁ TERMINOLOGIE PRO OŠETŘOVATELSKOU DIAGNÓZU

Hlavní autorka:
doc. PhDr. Gabriela Vörösová, PhD., Univerzita Konštantína Filozofa v Nitre

Spoluautorky:
PhDr. Andrea Solgajová, PhD., Univerzita Konštantína Filozofa v Nitre
doc. PhDr. Alexandra Archalousová, PhD., Univerzita Konštantína Filozofa v Nitre

Recenze:
prof. Mgr. Katarína Žiaková, PhD., doc. PhDr. Elena Gurková, PhD.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Photo © allphoto, 2015

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
jako svou 5293. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 144
1. vydání, Praha 2015
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Autorky děkují nakladatelství Grada Publishing, a. s., za podporu a vstřícnost při zpracování publikace.

Výsledky výzkumu byly podporovány grantovou agenturou APVV, grant číslo APVV-0532-10 Psychometrická analýza a syntéza existujících nástrojů na diagnostikování úzkosti a zvládání zátěže v ošetřovatelství.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-9901-8 (ePub)
ISBN 978-80-247-9900-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-5304-1 (print)

Poděkování patří našim kolegům a přátelům doc. PhDr. Tomáši Sollárovi, PhD., PhDr. Dane Zrubcovej, PhD., a Mgr. Márii Semanišinovej za jejich pomoc a inspirující spolupráci. Zároveň bychom chtěli poděkovat Mgr. Vlastě Wirthové za její vstřícnost a podporu při vydání knihy.

Předmluva

Rozvoj a používání standardizovaného jazyka v ošetřovatelství charakterizuje novou éru v ošetřovatelské vědě, vzdělávání a praxi. Pomůže sestře komunikovat s kolegy v místě jejího působení a napříč světem. Tím, že jsou sestry schopny vyjádřit to, co dělají, zviditelňují to, co v ošetřovatelství viditelné nebylo. Pokud používají standardizovaný jazyk k dokumentaci péče, kterou poskytují, budují tím databázi, jež bude spojovat další poskytovatele péče. Může být také ukazatelem efektivity a kvality ošetřovatelské péče. Autonomní činnost sestry zahrnuje diagnostiku ošetřovatelských problémů v oblasti potřeb pacienta a erudované používání ošetřovatelské terminologie a diagnostických pojmů. V našich podmínkách se klasifikační systém NANDA-I široce etabloval ve výzkumné a pedagogické oblasti. Předpokladem jeho použití v klinické ošetřovatelské praxi je proces validace diagnóz. Jde o ověření definujících charakteristik a souvisejících faktorů, které byly ověřovány hlavně v severoamerickém sociokulturním kontextu. Díky široké mezinárodní spolupráci je testování národních verzí terminologie NANDA-I uskutečňováno v několika zemích světa. Validace ošetřovatelských diagnóz představuje určení významnosti jednotlivých definujících charakteristik ve vztahu ke zkoumané ošetřovatelské diagnóze. Výsledkem validace je ověření, zda jsou uváděné definující charakteristiky NANDA-I významné při stanovení zkoumaných diagnóz i pro naše podmínky. Na validaci ošetřovatelských diagnóz se nejčastěji používají Fehringovy modely. V našich podmínkách používáme na zařazení sester-expertek do studií výzkumného ověřování ošetřovatelských diagnóz modifikovaná Fehringova kritéria, což může být metodologickou limitací z hlediska komparace se zahraničními studiemi. Zdůrazňujeme, ve shodě s autory jiných studií, že kritéria zařazení expertů závisejí na vzdělávacím systému, na rozvoji oboru v dané zemi a na podmínkách ošetřovatelské praxe. I přes tyto skutečnosti naše studie ošetřovatelských diagnóz přinášejí originální a porovnatelné výsledky s jinými studiemi. Výzkum a testování v praxi prohlubují věrohodnost terminologie a jsou dlouhodobou záležitostí. Validitu ošetřovatelských diagnóz pokládáme za nevyhnutelnou podmínku jejich použití v praxi. Současný výzkum validace ošetřovatelských diagnóz NANDA-I směřuje ke zdokonalení metodologických přístupů.

Autorský kolektiv

Úvod

Monografie analyzuje často diskutovanou a kontroverzní problematiku ošetřovatelské diagnózy a její standardizovanou terminologii. Autonomní činnost sestry zahrnuje diagnostiku ošetřovatelských problémů v oblasti potřeb pacienta a erudované používání ošetřovatelské terminologie a diagnostických pojmů. Zdůrazňujeme, že jde o 40letý kontinuální proces s koordinovanou mezinárodní spoluprací. Tento dynamický proces s probíhajícím výzkumem směřuje ke zdokonalování taxonomie II NANDA-International (North American Nursing Diagnosis Association – International Taxonomy II) (dále jen NANDA-I). Mezinárodní diagnostický systém NANDA-I slouží k precizní identifikaci problémů pacientů. Terminologický systém NANDA-I se široce etabloval také u nás, především v oblasti odborných publikací a vzdělávacích kurikul. Zaznamenáváme kritickou reflexi vztahující se k terminologické vágnosti stejně jako významné nejednoznačnosti diagnóz, resp. definujících charakteristik/určujících znaků. Existují tendence k různým modifikacím, které omezují jejich smysluplnost a využitelnost v praxi, výzkumu a vzdělávání. Přes zahraniční zkušenosti a výsledky výzkumů, které upozorňují na problémy spojené s vývojem diagnostických pojmů, je tento proces u nás v začátcích, a proto se domníváme, že je třeba uvedené problematice věnovat náležitou pozornost. Monografie je rozdělená do šesti tematických částí. První kapitola se zabývá problematikou terminologie v ošetřovatelství, vývojem, výzkumem a standardizací. Druhá kapitola se věnuje ošetřovatelské diagnóze: historii, definování, charakteristice a odlišení ošetřovatelské a lékařské diagnózy a také společným problémům. Třetí kapitola popisuje taxonomii NANDA v historickém kontextu, jak se utváří diagnostika NANDA, terminologické kategorie a komponenty ošetřovatelských diagnóz. Čtvrtá část podává obraz o validaci ošetřovatelských diagnóz, popisuje validitu a reliabilitu diagnostických prvků. Prezentuje metody a modely validace podle Gordonové a Sweeneyové, Fehringa, Hoskinse a jiných přístupů. Pátá kapitola se věnuje otázkám hodnotitelů/expertů v procesu validace a kritériím pro soubor expertů, jejich velikosti ve validačních studiích ošetřovatelských diagnóz doma a ve světě. Šestá kapitola uvádí výsledky validačních studií v našich podmínkách. Na příkladech vybraných diagnóz (Akutní zmatenost, Chronická zmatenost, Úzkost a Strach) prezentuje jejich ověřování podle vybraných Fehringových modelů. Teoretická východiska jsou doplněna výsledky vlastních výzkumných studií, které vznikly v rámci grantu APVV-0532-10 Psychometrická analýza a syntéza existujících nástrojů k diagnostikování úzkosti a zvládání zátěže v ošetřovatelství. Ve světle získaných výsledků a jejich vzájemného diskuzního porovnání si dovolujeme uvést naše podněty a náměty. Uvědomujeme si limity a podmíněnost empirického bádání. Monografie je obohacena o postřehy a podněty recenzentů, za což jim patří ocenění a poděkování.

1 Terminologie v ošetřovatelství

Terminologie je nevyhnutelným předpokladem vědecké komunikace, vzájemného porozumění mezi sestrami a také sestrami a pacienty. Její absolutní nezbytnost nastolily potřeby elektronického zpracovávání údajů eHealth. Každý obor má mít vlastní terminologii, přičemž je nutná její unifikace (sjednocování), standardizace (jednotná úprava, normování) a kodifikace (uzákonění).

Macková a Zeleníková (2012, s. 397) uvádějí, že používání standardizované ošetřovatelské terminologie v klinické praxi může ulehčit práci s elektronickou ošetřovatelskou dokumentací. Rozvoj a používání standardizovaného jazyka v ošetřovatelství charakterizuje novou éru v ošetřovatelské vědě, vzdělávání a praxi. Pomůže sestře komunikovat s kolegy v místě jejího působení i napříč světem. Tím, že jsou sestry schopné pojmenovat to, co dělají, zviditelňují to, co v ošetřovatelství viditelné nebylo. Pokud používají standardizovaný jazyk v dokumentaci péče, kterou poskytují, budují tím databázi, jež bude spojovat další poskytovatele péče. Může být také ukazatelem efektivity a kvality ošetřovatelské péče (Lunney, 2006, s. 118; Pourasghar et al., 2008, s. 143; Müller-Staub, 2009, s. 9; Swan, Lang, McGinley, 2004, s. 325; Conrad et al., 2012, s. 443).

1.1 Vývoj terminologie a databází

Ošetřovatelství je organizovaným povoláním více než sto let, ale i přes tuto skutečnost nebyla věnována dostatečná pozornost rozvoji „standardní terminologie“ k vyjádření činností, které sestry provádějí (Carpenito, 2002, s. 4; Mastiliaková, 2002, s. 140; Krišková, 2003, s. 4; Hanzlíková, 2011, s. 75). Podle Keenanové (1999, s. 12) je standardizovaný jazyk v ošetřovatelství běžným jazykem, kterému rozumějí všechny sestry a který popisuje péči. Ošetřovatelství nesporně není první skupinou, která bojuje za jednotný jazyk. V rámci zdravotní péče lékařská obec používá od roku 1850 ICD (International Classification of Diseases), pojišťovny a vláda standardizované zdravotnické informace shromažďují mnoho let (Kukurová, Vlčák a kol., 2009, s. 3–5). Marečková a kol. (2012, s. 8) uvádějí, že rozvoj ošetřovatelské terminologie je podstatně mladší a že vznikly mnohé specializované skupiny, které vytvářely terminologii odděleně. ANA (American Nurses Association) reagovala v roce 1989 na vývoj ošetřovatelských teorií tím, že ustanovila komisi zaměřenou na databázi s názvem Steering Committee on Databases. Komise vytvořila kritéria pro uznání ošetřovatelských terminologií, které v současné době vycházejí z ISO (International Organization for Standardization) standardů pro terminologii. Tato terminologie je podrobená přísnému reviznímu procesu, což je zárukou kvality. K této terminologii patří podle Westraové et al. (2008, s. 259–260) Minimum Data Sets (MDS). Obsahuje soubor dat, která mají standardizované definice, kódy a jsou shromažďována za specifickým účelem. Pro ošetřovatelskou praxi slouží Nursing Minimum Data Set (NMDS), Nursing Management Minimum Data Set (NMMDS), North American Nursing Diagnosis Association International (NANDA-I), Nursing Interventions Classification (NIC), Nursing Outcomes Classification (NOC), Clinical Care Classification (CCC), International Classification of Nursing Practice (ICNP), The Omaha System, Perioperative Nursing Data Set, referenční terminologie Logical Observation Identifiers Names and Codes (LOINC), Systematic Nomenclature of Medicine Clinical Terms (SNOMED-CT) a další. Stanovené proměnné (např. diagnózy, intervence a výsledky) předpokládají klasifikační systém pro každou proměnnou.

Vycházíme-li z výše uvedeného, i ošetřovatelská obec si uvědomuje potřebu mít ošetřovatelské proměnné veličiny a soubor údajů. Ošetřovatelský proces je systematická, problémy řešící aktivita, vysoce intelektuální proces, který vyžaduje rozhodování (Yura, Walsh, 1988, s. 108; Kozierová a kol., 1995, s. 166–167). Standardní terminologie ulehčí a pomůže sestrám dělat dobrá a správná rozhodnutí a také umožní výzkum v klinických podmínkách s využitím rozsáhlé databáze, která používáním standardní terminologie vznikne (Hardiker, Hoy, Casey, 2000, s. 524; Swan, Lang, McGinley, 2004, s. 325; Westra et al., 2008, s. 259; Conrad et al., 2012, s. 443). Všechny aktivity v oblasti standardizace terminologie v systému zdravotní péče na mezinárodní úrovni se řídí direktivou Evropského úřadu pro standardizaci informací ve zdravotnictví CEN/TC251 (The Health Informatics Technical Committee of the European Committee for Standardization). Na základě této direktivy vzniká také standardní terminologie v oblasti ošetřovatelství (Hardiker, Deker, Casey, 2000, s. 526; Mastiliaková, 2002, s. 142; Kukurová, Vlčák a kol., 2009, s. 12).

1.2 Výzkum terminologie

Problematikou standardizace terminologie v oboru ošetřovatelství na mezinárodní úrovni se zabývají organizace ICN (International Council of Nurses), NANDA (The North American Nursing Diagnosis Association) a ACENDIO (Association for Common European Nursing Diagnosis, Interventions and Outcomes). Komise pro vědecký výzkum ANA (American Nursing Association – Cabinet on Nursing Research) vydala v roce 1980 a rozšířila v roce 1985 priority výzkumu v ošetřovatelství pro 21. století (Directions for nursing research: Toward the 21st century), které se týkají ošetřovatelské praxe, výzkumu a vzdělávání. Kromě jiných bodů se tu klade důraz na klasifikaci fenoménů ošetřovatelské praxe (Mastiliaková, 2002, s. 138; Westra et al., 2008, s. 259–260; Saba, McCormick, 2011, s. 708).

V Evropě vznikla v roce 1978 mezinárodní skupina WENR (Workgroup of European Nurse Researchers), která seskupuje zástupce členských organizací ICN z více než 25 zemí Evropy a podporuje spolupráci sester, jež se zabývají výzkumem. Významnou úlohu v oblasti výzkumu v ošetřovatelství má ICN, oficiálním časopisem je International Nursing Review, který vychází jednou za 2 měsíce v anglickém, francouzském a španělském jazyce. ICN vydala Praktického průvodce pro výzkum v ošetřovatelství (The practical Guide for Nursing Research). Vznikl projekt ICN Telenurse, který tvořilo společenství 12 evropských zemí. Toto společenství v praxi testovalo Mezinárodní klasifikaci praxe ošetřovatelství (ICNP – International Classification of Nursing Practice). Projekt Telenurse byl dotovaný z programu Evropské unie Telematic Nursing a je velmi důležitý pro transformaci systémů zdravotní péče ve všech evropských zemích, protože do praxe zavádí strukturalizované informace z oblasti ošetřovatelské péče (Mastiliaková, 2002, s. 142–143; Saba, McCormick, 2011, s. 708; Poledníková, Slamková, 2013, s. 647–648).

Problematikou standardizace ošetřovatelských problémů se začalo jako první systematicky zabývat zasedání 1. národní konference o klasifikaci ošetřovatelských diagnóz, které se konalo v roce 1973 v Saint Louis v USA. Konference se zúčastnily sestry z klinických pracovišť, managementu, učitelé ošetřovatelství, teoretici a pracovníci z oblasti výzkumu (Gebbie, Lavin, 1975, s. 37; Yura, Walsh, 1988, s. 29; Carpenito-Moyet, 2004, s. 5).

Funkce NANDA (Mastiliaková, 2002, s. 54)

■Zajišťuje strukturu pro formulaci terminologie, která popisuje aspekty ošetřovatelství.

■Zajišťuje systém pro rozvoj a standardní pojmenování ošetřovatelských diagnóz.

■Ulehčuje výzkum v oblasti ošetřovatelských diagnóz.

■Publikuje výsledky zasedání na konferencích NANDA, které se konají každé dva roky.

■Čtvrtletně vydává časopis.

■Pořádá konference NANDA, zajišťuje informovanost a komunikaci, včetně napojení na internetovou síť v průběhu konference.

V současné době NANDA úzce spolupracuje s ACENDIO. ACENDIO je evropská asociace, která má stejný účel jako NANDA. Vznikla v roce 1995 pod patronátem Royal College of Nursing ve Velké Británii a má sídlo v Londýně. Její první konference se konala v roce 1997 a setkání se v pravidelných intervalech konají dosud (Mastiliaková, 2002, s. 55; Marečková a kol., 2012, s. 14). První prezidentkou této organizace se stala June Clarková z Velké Británie. V úvodní přednášce v Paříži v roce 2002 Dr. Goosen, tehdejší prezident, zdůraznil: „Rozvoj jednotného ošetřovatelského jazyka, jeho utřídění a klasifikace je výzvou pro sestry na celém světě. Pokud budou schopny sestry popsat svoji praxi, budou moci začít s jejím měřením, vyhodnocováním, studiem, výzkumem a ovlivňováním zdravotní politiky nejen na svých pracovištích, ale i v celé zemi. Tím, že ošetřovatelství bude využívat jednotnou terminologii, budou sestry lépe prezentovat podíl ošetřovatelské péče na dosažených výsledcích u pacientů vedle podílu jiných zdravotnických profesí“ (Nico, 2002, s. 9).

Důvody pro vznik ACENDIO v Evropě (Mastiliaková, 2002, s. 55)

■V zájmu integrace Evropy a tvorby standardních nástrojů řízení systému péče o zdraví v EU je nutná standardní terminologie ve všech informačních systémech.

■Vytvoření standardní terminologie je předpokladem efektivní komunikace nejen uvnitř jedné země, ale i v rámci sjednocené Evropy.

ACENDIO má v současné době nelehký úkol sjednotit ošetřovatelskou terminologii v Evropě. Komunikace mezi sestrami je složitá z několika důvodů. Existují velké rozdíly mezi jednotlivými zeměmi. Základní překážky tvoří jazyková bariéra, tradiční biomedicínské pojetí ošetřovatelství a s ním spojený způsob myšlení sester i nestejná úroveň vzdělání sester v ošetřovatelství. Iniciativu proto přebírají země, kde existují národní centra pro výzkum v ošetřovatelství, a také univerzitní pracoviště, kde probíhá vzdělávání a výzkum v oblasti ošetřovatelství, např. Holandsko, Itálie, Velká Británie apod.

Hlavní cíle ACENDIO

■Podílet se na vytvoření mezinárodní standardní terminologie, která bude akceptována v oboru ošetřovatelství v Evropě a která zahrnuje všechny aspekty ošetřovatelství, např. diagnostiku, intervence, očekávané výsledky a další klasifikace.

■Podporovat uvádění této terminologie do praxe a ulehčit sestrám výměnu informací v této oblasti.

■Umožnit členům profesních organizací všech zemí spolupracovat a podílet se na tomto náročném úkolu (Mastiliaková, 2002, s. 55).

Existuje mnoho důvodů k zavedení používání standardizovaného jazyka, např. rozvoj informačních systémů v ošetřovatelství, komunikování o podstatě ošetřovatelství, rozšíření poznatků o ošetřovatelství aj. (Hardiker, Hoy, Casey, 2000, s. 523–524).

ACENDIO a NANDA v současnosti úzce spolupracují a výsledkem jejich spolupráce má být Mezinárodní taxonomie ošetřovatelských diagnóz: CNNC (Conditions that Necessitate Nursing Care), která je připravená a měla by se v budoucnosti stát součástí revidovaného ICD (International Classification of Diseases) (Gordon, 2002, s. 10; Boledovičová, Vörösová, 2009, s. 78).

ICN, počínaje rezolucí přijatou v Soulu v roce 1987, začala pracovat na systému zvaném International Classification of Nursing Practice (ICNP). Vizí ICNP je integrální část globální informační infrastruktury, která přibližuje praxi zdravotní péče, politiku zlepšení péče o pacienty a cíle ICNP. Kritérii ICNP jsou rozsáhlost, jednoduchost, slučitelnost, centrální jádro, citlivost ke kulturním variacím, společný hodnotový systém a připojení se ke klasifikaci Světové zdravotnické organizace (Hanzlíková, 2011, s. 77).

1.3 Standardizovaná terminologie

Standardizovaná terminologie a vývoj klasifikačních systémů ošetřovatelství je předpokladem k mezinárodnímu ošetřovatelství, které ve fázích ošetřovatelského procesu postupuje jednotně. Ošetřovatelství jako věda právě tímto dokládá svůj obsah, vymezuje rozsah ošetřovatelské praxe – to, co sestry dělají ve prospěch osoby, rodiny a komunity. Rozvoj a používání standardní terminologie jsou jedněmi ze základních znaků ošetřovatelské profese ve 21. století. Vývoj medicínské nomenklatury začíná v 17. století vytvořením první systematické klasifikace onemocnění. V ošetřovatelství se tvorba klasifikačních systémů používaných v ucelené podobě objevuje v 70. letech 20. století. Nejznámější souhrnný klasifikační systém je NANDA-I (1982). V návaznosti vznikaly další klasifikační systémy vytvořené Center for Nursing Classification and Clinical Effectiveness univerzity v Iowě (USA), a to NIC (1987–1992), NOC (1992–1997) a Aliance NNN (NANDA-I, NIC, NOC v roce 1997–2000). Dále je možné připomenout ICNP (1991), Omaha (1970–1975), OASIS (Outcome and Assessment Information Set) (1999), POP® (Praxis Orientierte Pflegediagnostik) (2004–2009) a jiné. Tyto terminologické projekty jasně vymezují profesi, její rozsah, podporují používání informačních technologií, jsou předpokladem kvality péče, výzkumu, vzdělávání a podporují vzájemnou komunikaci mezi sestrami a jinými zdravotnickými pracovníky. Ošetřovatelská terminologie je otevřená, živá a vyvíjející se problematika. Tvorba, rozvoj a podpora jejího uvádění do praxe probíhají v současnosti na mezinárodní úrovni pod koordinací ACENDIA, WENR a ICN (Mastiliaková, 2002; Marečková, 2012, s. 14). V roce 2001 se konala první konference Aliance NNN, podpořená grantem Národní lékařské knihovny USA, na které byl připravený návrh společné taxonomické struktury NANDA, NIC a NOC. V podmínkách Rakouska v roce 2009 autorský kolektiv Stefan et al. předložil klasifikaci POP®. Kukurová, Vlčák a kol. (2009, s. 113), Sabaová, McCormicková (2011, s. 17) a Johnsonová et al. (2012, s. 8) uvádějí, že systematizace ošetřovatelské terminologie se uskutečňuje přes informační komunikační standardy, např. referenční informační model Health Level 7, model referenční terminologie pro ošetřovatelství – ISO 18104 F Health Informatics, základní soubor dat zdravotnické statistiky MDS, SNOMED-CT, souhrnný index ošetřovatelské a zdravotnické literatury CINAHL apod. V současné době výzkum standardizované terminologie probíhá v mnohých národních ošetřovatelských systémech. Cílem je specifikovat, které složky je možné převzít a které vyloučit z hlediska specifik ošetřovatelské praxe a sociokulturních požadavků.

2 Ošetřovatelská diagnóza

V roce 1980 Americké sdružení sester ANA (American Nurses Association) vyhlašuje, že „ošetřovatelství je diagnostika a léčba odpovědí lidí na skutečné i potenciální zdravotní problémy“ (ANA, 1980, s. 9; Stefan, Allmer, Eberl et al., 2009, s. 9). ANA považuje diagnózu za funkci ošetřovatelství. Výraz ošetřovatelská diagnóza se podle Gordonové (1987, s. 7) vztahuje na proces tvoření diagnózy i na dosažený klinický úsudek, vyjádřený v názvu nebo v označení dané kategorie. Předtím nebyl klinický úsudek sestry pojmenován a zaznamenán. Od začátku 50. let 20. století vznikla celá řada definic ošetřovatelské diagnózy, kdy každá klade důraz na něco jiného, ale všechny jsou si v mnohém příbuzné (Kozierová a kol., 1995, s. 190). Ošetřovatelská diagnóza se objevuje v 70. letech 20. století a podnítila zaměření profese na její obsah a diagnostické kategorie. Odborníci v ošetřovatelství si stále více a intenzivněji uvědomují, že jedním z významných nástrojů doložení obsahu ošetřovatelské praxe je dokumentovaná podoba výstupů ošetřovatelské diagnostiky. Podle Lunneyové (2008, s. 29) je potřeba výzkumu v oblasti ošetřovatelské diagnostiky v každé zemi daná minimálně třemi důvody:

■Nezbytnost elektronických zdravotních záznamů a přesná standardizovaná terminologie ulehčuje uchovávání a porovnávání dat.

■Užitečnost mezinárodní vědecké klasifikace záleží na široké shodě v každé zemi.

■Vědecká klasifikace je užitečná jen v případě, pokud odráží kontinuální změny klinické praxe.

2.1 Historie, definice a charakteristika

Podle Gordonové (1987, s. 4–7) ošetřovatelská diagnostika souvisí se založením moderního ošetřovatelství. Nightingalová (1854) s kolegy diagnostikovala nutriční deficity a další zdravotní problémy, které se vyskytovaly u obětí krymské války. Na základě těchto ošetřovatelských diagnóz se prováděly intervence pro nápravu systému péče ve vojenských nemocnicích. Téměř o sto let později začaly sestry znovu uchopovat image, kterou Nightingalová vykreslila jako diagnostička, epidemioložka a výzkumnice. Termín ošetřovatelská diagnóza, který se začal objevovat jako „pojem, který by mohl nejlépe popsat, co sestry v praxi dělají“ (Yura, Walsh, 1988, s. 28), poprvé použila McManusová v roce 1950 (Jacox, 1994, s. 17; Stefan et al., 2009, s. 5). Gordonová (1987, s. 5) uvádí, že se v 50. letech 20. století termín ošetřovatelská diagnostika objevuje v literatuře. V tomto období vedoucí představitelé v ošetřovatelství čelili potřebě regionálního plánování pro profesionální praxi a vzdělávání. Ošetřovatelství se popisovalo jako soubor úkolů a bylo chápáno jako vzdělání pro „pomocníka/služku“ lékařů. Ošetřovatelská péče se orientovala na nemoci s nedostatečnou pozorností věnovanou individualizovaným reakcím. I když měla většina sester licenci na to, aby mohla vykonávat praxi nezávisle na lékařích, autonomie, která profesi charakterizuje, chyběla. Bylo potřebné objasnění funkcí sester. Toto vedlo k první zmínce o ošetřovatelské diagnostice v literatuře a k prvním „standardům“ pro profesionální praxi, které obsahovaly ošetřovatelskou diagnostiku. Funkce profesionální sestry byly později popsány podle Gordonové (1987, s. 5) jako:

■identifikace nebo diagnostika ošetřovatelského problému a rozpoznání jeho souvisejících aspektů

■rozhodování o směru ošetřovatelské činnosti, kterou je třeba dodržovat pro řešení problému ve světle krátkodobých a dlouhodobých cílů ošetřovatelství, s ohledem na prevenci onemocnění, přímou péči, rehabilitaci a podporu nejvyššího možného standardu zdraví pro jedince (McManus, 1950, s. 54).

Při předpokládaném nárůstu chronických onemocnění v budoucnosti stojí za zmínku, že první velké klinické použití ošetřovatelské diagnostiky bylo u péče o pacienty právě s chronickým onemocněním a postižením. Bonneyová a Rothbergová (1963) použily „ošetřovatelskou diagnostiku“ jako nástroj podpory k předvídání potřeb pro ošetřovatelskou péči. Cílem bylo použít pacientovy ošetřovatelské diagnózy jako prediktory personálního zajištění v zařízeních dlouhodobé péče a také jako ohnisko pro ošetřovatelskou intervenci. Rothbergová (1982) jako jedna z autorů uvedla: „Rozhodli jsme se ukázat, že ošetřovatelství je kognitivní proces, že není jen jednoduché kladení rukou, že má proces, který je logický a konzistentní, proces, který dokáže předvídat výsledky.“ Klíčovým faktem při použití ošetřovatelské diagnostiky je, že ošetřovatelství představuje kognitivní proces (kromě jeho intuitivních a empatických aspektů) a dobrá ošetřovatelská péče je výsledkem důkladné analýzy (in Gordon, 1987, s. 5). Poté, co se tento termín objevil v ošetřovatelské literatuře, došlo k vyjádřením, že diagnostika je pole působnosti pro lékaře. V roce 1964 se objevil návrh používat termín trophicognosis místo pojmu ošetřovatelská diagnóza (Yura, Walsh, 1988, s. 29). Výraz trophicognosis pro jasnější vyjádření myšlenky diagnostiky v ošetřovatelství navrhla Levineová (1965). Jiní věřili, že ošetřovatelská diagnostika je snadněji pochopitelný výraz a Kingová (1967) svou publikací Co je to ošetřovatelská diagnóza? změnila názor, že jen lékaři používají kognitivní proces diagnostiky (in Gordon, 1987, s. 5; Marečková, 2006, s. 56). Termín se běžně používá v časopisech, učebnicích a manuálech, což naznačuje jeho akceptaci jako termínu k popisu identifikace problému v ošetřovatelské praxi (Gordon, 1987, s. 5). Mnohé z raných autorů uvádí Gordonová (1987, s. 5) – např. Fryová (1953); Abdellahová, Belandová, Martinová, Matheny (1961); Komoritaová (1963); Rothbergová (1967) – všichni píšící o ošetřovatelské diagnostice rozpoznali důležitost klinického úsudku a přesné identifikace zdravotních problémů vyžadujících ošetřovatelskou intervenci. Ovšem dokud nebyla vypracovaná diagnostická terminologie, nebyl k dispozici jasný a konzistentní jazyk pro použití v klinickém prostředí. Fryová (1953, s. 301–302) představila termín ošetřovatelská diagnóza k popisu nezbytných kroků sloužících k rozvoji plánu ošetřovatelské péče. Více než 20 let se termín ošetřovatelská diagnóza vyskytoval v literatuře spíše jen sporadicky (Carpenito-Moyet, 2004, s. 4; Stefan et al., 2009, s. 5). Termín diagnóza byl utvořen z řeckého slova diagignoskein, což znamená rozlišovat (Kozierová a kol., 1995, s. 190). Podle Hartla a Hartlové (2010, s. 99) diagnóza (diagnosis) je rozpoznání, určení a pojmenování onemocnění, vrozených a získaných poruch. Nejstarší definici ošetřovatelské diagnózy formulovala Abdellahová v roce 1957: „Je to určení charakteru a rozsahu ošetřovatelských problémů, které vznikly u jednotlivých pacientů či rodin, kterým se poskytuje ošetřovatelská péče“ (in Kozierová a kol., 1995, s. 190). Poznámky k použitelnosti diagnostiky v praxi se objevovaly v ošetřovatelské literatuře od začátku 70. let 20. století. Implementace do různých oblastí uvádějí např. jako akutní péče (Davidson, 1984), intenzivní péče (Kim, 1983; Guzzetta, Dossey, 1983), dlouhodobá péče (Leslie, 1981; Hardy, 1983), komunitní péče (Simmons, 1980; Dalton, 1979) a ambulantní péče (Clark, 1984; Steele, 1984). Také byly popsány specializace jako péče o matku a dítě (Barnard, 1983; Gordon, Sweeney, McKeehan, 1983) a další (in Gordon, 1987, s. 7). Dále byla použitelnost ošetřovatelské diagnostiky popsaná v oblastech zajišťování kvality (McCourt, 1986; Young, Ventura, 1980; Gordon, 1980; Westfall, 1984, 1986), distribuce personálu (Halloran, 1983; Halloran, Kiley, Nadzam, 1986), počítačových informačních systémů (Long Island Jewish-Hillside Medical Center, 1985; Gordon, 1985a), trvalého plánování péče (McKeehan, 1979), vzdělávání a kurikul (Suhayda, Kim, 1986; Fredette, O’Connor, 1979; Gaines, McFarland, 1984) a jako základu teoretického rozvoje (Kritek, 1978; Meleis, 1985, s. 89–90) (in Gordon, 1987, s. 7).

„Víme, co děláme, ale neumíme to pojmenovat“, byl výrok Kristine Gebbieové. Tato historická, často citovaná slova byla východiskem pro definici ošetřovatelské diagnózy (Carpenito, 1991, s. 65). Definice ošetřovatelské diagnózy autorek Gebbieová a Lavinová (1975) byla přijatá jako první oficiální na Národní konferenci o klasifikaci ošetřovatelských diagnóz, která se konala v roce 1973 v St. Louis (Missouri, USA): „Ošetřovatelská diagnóza je úsudek nebo závěr, který vzniká jako výsledek ošetřovatelského posouzení“ (Carpenito, 1991, s. 65; Kozierová a kol., 1995, s. 190; Stefan et al., 2009, s. 6; Herdman et al., 2009, s. 412). Konference se konala 1.–5. 10. 1973 a organizovaly ji sestry Mary Ann Lavinová a Kristine Gebbieová (Yura, Walsh, 1988, s. 29). Podnětem bylo identifikovat roli sestry v ambulantní péči a rozhodnout, jaké klinické problémy měly být zaznamenávány v počítačovém systému (Jacox, 1994, s. 17). Mezi 100 účastníky konference z USA a Kanady byly i takové osobnosti jako Marjory Gordonová, Betty Hendersonová, Jene Jonesová, Imogene Kingová, Lois Ann Newmanová, Dorothea Oremová, Calista Royová a další (Gebbie, Lavin, 1975, s. 37). Jedním ze závěrů konference, kde bylo identifikovano a definováno 80 ošetřovatelských diagnóz (Lunney, 2009, s. 3), bylo doporučení induktivního přístupu k ošetřovatelským diagnózám, který sestával ze 4 kroků: pojmenovat a definovat diagnózu; klinicky validovat diagnózu; kategorizovat validovanou diagnózu a vytvořit konceptuální rámec, který je shodný s validovanými a kategorizovanými diagnózami (Gebbie, Lavin, 1975, s. 37). Navrhovaný byl také deduktivní přístup a byla doporučena Maslowova hierarchie potřeb jako rámec, ze kterého mohou být diagnózy odvozeny (Gebbie, Lavin, 1975, s. 42; Bóriková, 2008, s. 20–25; Zeleníková, 2010, s. 8). Edelová (1982, s. 6) ve své definici zdůrazňuje, že jednotka, která se má diagnostikovat, je zdravotní stav, což vylučuje jen negativní význam problému a dovoluje stanovení pozitivních diagnóz. Podle Shoemakerové (1984, s. 109) je diagnóza východiskem k předepsání léčby, která je v kompetenci sestry. Má být vyjádřena zhuštěně a zahrnovat příčinu daného stavu, pokud je vůbec známá (Kozierová a kol., 1995, s. 190).

K definování pojmu ošetřovatelská diagnóza uvádí Gordonová (1987, s. 8–15) dva přístupy:

■Definice konceptuální – zabývá se ohniskem pozornosti a oznamuje význam pojmu ošetřovatelská diagnóza. Autorka uvádí, že ošetřovatelské diagnózy jsou tvořené profesionálními sestrami, popisují aktuální nebo potenciální zdravotní problémy, které jsou sestry na základě svého vzdělání a zkušeností schopné a oprávněné nezávisle řešit. Hovoří také o tom, že mezi nezávislé kompetence sester nepatří zdravotní problémy, které jsou právně vymezené v rámci lékařské praxe.

■Definice strukturální – popisuje, z jakých komponentů se ošetřovatelská diagnóza skládá. Nezbytné komponenty ošetřovatelské diagnózy jsou dány podle Gordonové (1987, s. 15–16):

–Strukturou PES, kde písmeno P představuje název ošetřovatelského problému (název ošetřovatelské diagnózy s kódem), E označuje etiologické nebo související faktory a S charakteristické znaky či symptomy. Tato struktura se používá pro formulaci aktuálních ošetřovatelských diagnóz.

–Strukturou PRF, kde písmeno P představuje název potenciálních ošetřovatelských problémů (název potenciální ošetřovatelské diagnózy s kódem) a RF jsou první písmena slov rizikových faktorů (Marečková, 2006, s. 18).

Ošetřovatelskou diagnózu, druhou fázi ošetřovatelského procesu, definuje 9. národní konference o klasifikaci ošetřovatelských diagnóz v březnu 1990 v Orlandu ve státě Florida takto: „Ošetřovatelská diagnóza je klinický závěr o odpovědích jednotlivce, rodiny či komunity na skutečné nebo potenciální zdravotní problémy nebo životní proces. Ošetřovatelské diagnózy poskytují základ pro výběr ošetřovatelských zásahů k dosažení výsledků, za které je sestra zodpovědná“ (Doenges, Moorhouse, 1996, s. 26; Carpenito-Moyet, 2004, s. 4; Kozierová a kol., 1995, s. 190; Mastiliaková, 2002, s. 124; Musilová, 2004, s. 21). Diagnóza je integrální součástí ošetřovatelského procesu, součástí, která rozhoduje o cílech, problematice a charakteru následujících etap procesu (chápáno v kategoriích potřeb, problémů nebo stavu). Celý ošetřovatelský proces je tak zaměřený na uspokojování potřeb, řešení problémů či ovlivňování stavu (Musilová, 2004, s. 22). Ošetřovatelská diagnóza znamená verbalizaci potřeb pacienta a problémů, které může ovlivnit správně zvolená (naplánovaná) ošetřovatelská péče. Diagnostikován je současný stav jeho zdravotního stavu. Ošetřovatelská diagnóza tak pomáhá při plánování ošetřovatelské péče, protože sumarizuje závěry hodnocení nemocného sestrou (Staňková, 1999, s. 25). Zdravotní problém je v tomto kontextu chápán jako jakákoliv situace, ve které jedinec, rodina nebo skupina vyžadují pomoc při upevňování, udržování nebo znovuzískání zdraví, nebo při zajištění klidné smrti (Musilová, 2004, s. 22). Diagnostikování při edukaci v ošetřovatelství je specifikování potřeb pacienta z pohledu rozsahu nedostatku jeho vědomostí. Zpravidla jde o řešení problému deficitu vědomostí nebo deficitu zručností, ale i o nedostatek motivace. Diagnostika se vztahuje i na potřebu něco se naučit, získat nové vědomosti, schopnosti, postoje v dané problematice (Závodná, 2005, s. 93).

Slezáková (2006, s. 19) charakterizuje sesterskou diagnózu (pojem sesterská diagnóza autorka uvádí podle platné legislativy – vyhláška MZ SR č. 306/2005 Z. z., kterou se určuje seznam sesterských diagnóz) jako analyticko-syntetický proces, jehož výsledkem je zformulování diagnostického závěru. Po roce 2000, kdy došlo k vytvoření druhé taxonomie diagnostiky NANDA, je vhodné do původní strukturální definice implementovat nové (významově přesnější) označení diagnostických prvků. Komponenty ošetřovatelské diagnózy jsou dány a potom modifikovaná definice by měla znít podle Marečkové takto (2006, s. 19):

■Struktura PZF, kdy písmeno P představuje název aktuálního ošetřovatelského problému vymezeného definicí (název ošetřovatelské diagnózy s kódem), Z reprezentuje určující znaky a F označuje související faktory. Tato struktura se používá k rozpoznání aktuálních ošetřovatelských diagnóz.

■Struktura PRF, kdy písmeno P představuje název potenciálního ošetřovatelského problému vymezeného definicí (název potenciální ošetřovatelské diagnózy s kódem) a RF jsou první písmena slov rizikové faktory. Potenciální ošetřovatelské problémy jsou takové, které se ještě u pacienta nevyskytují, ale nalezené rizikové faktory ukazují na vysoké riziko jejich vzniku. Tato struktura se používá k rozpoznání potenciálních ošetřovatelských diagnóz.

K formulování individuálních ošetřovatelských diagnóz se přistupuje v konkrétním znění jako ke dvojsložkovým nebo trojsložkovým. Tato metodika respektuje strukturální definici Gordonové z roku 1987, např. Akutní zmatenost v souvislosti s pooperačním stavem, projevující se dezorientací, nespavostí. Přehlednější formou je:

■P: 00128 – Akutní zmatenost

■E: pooperační stav, dehydratace

■S: dezorientace, nespavost

nebo

■P: 00173 – Riziko akutní zmatenosti

■RF: léky, muž, věk nad 60 let

nebo

■P: 00161 – Ochota doplnit deficitní vědomosti

■RF: 0

Koncepce ošetřovatelské diagnózy akceptuje definici WHO, která poukazuje na tři aspekty zdraví: 1. dobrou fyzickou kondici; 2. dobrý psychický stav a společenskou existenci; 3. stav sociálně ekonomický. Tyto tři aspekty odpovídají třem součástem osobnosti člověka, která je složená z navzájem souvisejících elementů – biologického, psychologického a sociálního. Struktura a oblast ošetřovatelské diagnózy, která staví na zdraví osobnosti, akceptuje holistický pohled na člověka. Je třeba zdůraznit, že ošetřovatelská diagnóza se nemůže obejít bez lékařské diagnózy, nemůže vynechat informace o zdravotním stavu pacienta a prostředí. Lékařská diagnóza je velmi důležitým pramenem informací o stavu zdraví a nemoci. Ošetřovatelská diagnóza je závěrem zakládajícího (analyzujícího) systematického shromažďování údajů o pacientovi. Má popisovat aktuální situaci pacienta (odklon od zdraví) a potenciální situaci pacienta (rizikové faktory, které mohou nastat při nesplnění požadavků) (Musilová, 2004, s. 21).

NANDA-International (NANDA-I) zaujímá výsadní postavení v oblasti rozvoje ošetřovatelské diagnostiky. Implementace ošetřovatelské diagnostiky zlepší každý aspekt ošetřovatelské praxe – od získání profesionálního respektu až po zajištění správné dokumentace (Herdman et al., 2009, s. 424). Ošetřovatelská diagnóza je výsledkem posouzení sestrou, poskytuje základ pro výběr ošetřovatelských intervencí k dosažení výsledků, za které je sestra zodpovědná (Boledovičová, Vörösová, in Žiaková a kol., 2009e, s. 100; Herdman et al., 2009, s. 367).

Současná definice NANDA-I se formulovala několik let, a to už od první konference, kde byla přijata definice „úsudek či závěr, který je výsledkem ošetřovatelského posuzování“ (Carpenito, 1991, s. 65). Na každé konferenci se zvyšoval i počet definic ošetřovatelské diagnózy. Vícekrát se změnila a upravovala až do současné podoby. Podle Lunneyové (2009a, s. 3) jsou ošetřovatelské diagnózy „vědecké interpretace posouzených údajů, které slouží jako základ pro plánování, realizaci a hodnocení“. NANDA-I po několika revizích označila diagnózu za „závěr o odpovědích, reakcích jednotlivce na problém či životní proces“. Společným znakem obou definic je skutečnost, že ošetřovatelská diagnóza se týká nejen jednotlivců, ale i skupin, rodin a komunit. Definice NANDA-I je výstižnější, protože jednotlivec, rodina, komunita se jeví jako aktivní účastníci, kteří reagují na problém (Zeleníková, 2010, s. 11). Vyhláška č. 306/2005 Z. z. MZ SR, částka 132 (s. 3279) uvádí k ošetřovatelské diagnóze: „klinický závěr o aktuální potřebě nebo potenciální potřebě, ošetřovatelském problému nebo stavu osoby, rodiny nebo komunity, který ovlivňuje zdravotní stav a vyžaduje intervenci specifickou pro sestru nebo porodní asistentku, je sesterská diagnóza“. Zde je třeba poznamenat, že v podmínkách Slovenska je v mnohých publikacích a vědeckých pracích terminologická nejednotnost v používání pojmů ošetřovatelská diagnóza a sesterská diagnóza. Ošetřovatelský slovník (Boledovičová, Vörösová, in Žiaková a kol., 2009e, s. 100–101) uvádí pojem ošetřovatelská diagnóza, což podporuje tendenci ke sjednocení v odborných kruzích. S používáním termínu ošetřovatelská diagnóza je zřejmé, že jsou sestry-diagnostičky, které používají diagnostické uvažování ve spolupráci s pacientem, aby nejlépe identifikovaly diagnózy, které by prostřednictvím ošetřovatelských intervencí vedly k dosažení pozitivních výsledků u pacientů (Herdman et al., 2010, s. 4, český překlad Kudlová, 2010).

2.2 Odlišení ošetřovatelské a lékařské diagnózy

Diagnostický proces v ošetřovatelství se liší od diagnostického procesu v lékařství v tom, že v situacích, kdy je to možné, osoba nebo osoby, které jsou v centru ošetřovatelské péče, by měly být zapojeny jako partneři sestry při posuzování a v diagnostickém procesu. Cílem ošetřovatelské péče je totiž dosažení well-being (pocitu osobní pohody) a sebeaktualizace dané osoby. Prožívání a reakce lidí na zdravotní problémy a životní procesy mají pro ně specifické významy, které jsou identifikovány pomocí sester. Také se předpokládá, že sestry neuzdravují pacienty svými diagnózami a intervencemi, ti se uzdravují sami vlastním chováním. Pro dosažení změn v chování, které ovlivňuje zdraví, pacienti a sestry tedy společně identifikují co nejpřesnější diagnózy, jež mají potenciál dovést ošetřovatelskou péči k dosažení pozitivních zdravotních výsledků (Lunney in Herdman et al., 2010, s. 4, český překlad Kudlová, 2010). Cílem ošetřovatelství je „zdraví lidských bytostí“ (Lunney, 2008, s. 28). Mnoho let sestry používaly jen lékařské diagnózy, aby popsaly problémy pacienta. Postupně se naučily, že lékařské diagnózy nepopisují mnohé problémy v dostatečných detailech tak, aby sestry mohly poskytnout kontinuální péči pacientům se speciálními potřebami (Carpenito-Moyet, 2004, s. 4). K objasnění oblastí ošetřovatelské diagnózy a odlišení od lékařské diagnózy musely sestry definovat její charakteristiky. Shoemakerová (1984) zkoumala názory 111 expertů v oblasti určování základních charakteristik ošetřovatelské diagnózy. Lékařská diagnóza popisuje specifickou patologickou odpověď, která je do značné míry u různých pacientů uniformní, na rozdíl od ošetřovatelské diagnózy, která popisuje pacientovu odpověď na nemoc nebo na aktuální či potenciální zdravotní problém. Pacientova odpověď má individuální variace. Carpenito-Moyetová (1999 in 2004, s. 19–20) definuje koncept „společných problémů“ (collaborative problems) jako „určité fyziologické komplikace, které sestry monitorují kvůli detekci vzniku nebo změnám ve stavu. Sestry řeší společné problémy s použitím intervencí ordinovaných lékařem a sestrou k minimalizaci komplikací“. Slovo „určité“ naznačuje, že všechny fyziologické komplikace nejsou společné problémy. Pokud může sestra předejít vzniku komplikace, pak jde o ošetřovatelskou diagnózu: např. sestra může předejít dekubitům, potom je ošetřovatelská diagnóza Riziko narušení integrity kůže. Pokud ale sestra nemůže předejít komplikaci, např. krvácení, pak je společný problém „krvácení“.

Sestry se nezávisle rozhodují jak u ošetřovatelských diagnóz, tak u společných problémů. Rozdíl je v tom, že pro ošetřovatelské diagnózy ošetřovatelství předepisuje definitivní péči k dosažení očekávaných výsledků, naopak u společných problémů zásahy pro definitivní péči přicházejí od ošetřovatelství stejně jako od medicíny. Všechny společné problémy jsou vyjádřeny jako potenciální komplikace, např. potenciální komplikace: selhání ledvin.

Ošetřovatelské diagnózy stejně jako společné problémy zahrnují všechny kroky ošetřovatelského procesu, ale vyžadují rozdílný přístup sestry. Společné problémy se obvykle pojí se specifickou patologií nebo léčbou. Např. u všech pacientů, kteří podstoupili operaci břicha, je určité riziko problémů, jako je krvácení a retence moči. Je třeba, aby sestry uměly posoudit specifická rizika pro tyto problémy, aby se předešlo komplikacím a smrti. Prevence se podle Carpenito-Moyetové (2004, s. 21) odlišuje od detekce. Sestry nepředcházejí krvácení nebo záchvatu, ale místo toho monitorují stav s cílem detekce jejich nástupu, aby se předešlo větší závažnosti onemocnění nebo smrti. Lékaři nemohou řešit společné problémy bez ošetřovatelských poznatků, ostražitosti a úsudků.

Ošetřovatelské diagnózy se zaměřují na jednotlivce a mění se tak, jako se mění odpovědi pacienta. Lékařské diagnózy se opisují stručnými frázemi, skládají se z 2–3 slov podle všeobecně přijaté klasifikace (MKN – Mezinárodní klasifikace nemocí). Formu ošetřovatelské diagnózy tvoří vyhlášení složené ze dvou částí a zahrnuje i údaje o etiologii – souvisejících faktorech, pokud jsou známé. Ošetřovatelská diagnóza někdy může doplňovat lékařskou diagnózu, je to ale zvláštní a odlišný dokument. Lékařské a ošetřovatelské diagnózy a ordinace jsou doplňující, ne rozporné (Kozierová a kol., 1995, s. 191). Ošetřovatelské diagnózy se vztahují k fyzickým, sociálním, kulturním, psychickým a duševním stavům, zatímco lékařská diagnóza se vztahuje k nemoci. Ošetřovatelské diagnózy vyplývají z nezávislých intervencí sestry, které jsou specifické pro ošetřovatelství. Sestra je povinná provádět také příkazy lékaře, tedy závislé intervence, stejně tak je povinná diagnostikovat a předepsat praktické činnosti v mezích své kompetence (Kozierová a kol., 1995, s. 191; Mastiliaková, 2002, s. 124). Ošetřovatelská diagnóza nekopíruje lékařskou diagnózu. Lékařská diagnóza označuje nemoc nebo poruchu zdraví, ošetřovatelská diagnóza určuje, jak, do jaké míry a jaké problémy a trápení nemoc pacientovi přináší. Cílem péče postavené na ošetřovatelské diagnóze je docílit maximálního stupně psychické a fyzické pohody nemocného (Staňková, 1999, s. 25). Ošetřovatelské diagnózy se oproti lékařským mění v závislosti na stadiích onemocnění, sestra mění intervence nebo závěry na základě aktuálního stavu pacienta (Doenges, Moorhouse, 2001, s. 39). Delauneová a Ladnerová (2002, s. 85) charakterizují ošetřovatelskou diagnózu těmito znaky:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Standardizovaná terminologie pro ošetřovatelskou diagnózu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.