PATRICK LEE

Signál

Vyšehrad

Z anglického originálu Signal, vydaného
nakladatelstvím Minotaur Books, New York,
v roce 2015, přeložil Jindřich Manďák

Obálku s použitím obrázku fotobanky 123RF
a grafickou úpravu navrhl Vladimír Verner

Odpovědná redaktorka Mariea Válková

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz
E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,
v Praze roku 2015 jako svou 1418. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 170 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

Praha 3, Víta Nejedlého 15
e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Copyright © 2015 by Patrick Lee

Translation © Jindřich Manďák, 2015

ISBN 978-80-7429-590-4 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici
ve formátu pdf

Věnováno Thomovi a Judy Sharpovým

Toto dílo je fikce. Všechny postavy, organizace i události popsané v tomto románu jsou buď výplodem autorovy imaginace, nebo jsou použity fiktivně.

ČÁST PRVNÍ

SOBOTA 8. SRPNA 2015

KAPITOLA JEDNA

ZÁPACH UDEŘIL MARNII CALVERTOVOU do nosu dokonce ještě dřív, než vystoupila z vozu. Větrací otvory ho nasály do auta zvenčí: mix zuhelnatělého dřeva, zoxidovaného kovu a roztaveného plastu – snad z linolea nebo výztuže koberce. Pod tím vším pak byl patrný ještě jiný pach, který jí připomínal setkání na zahradě za domem a hezké dny v parku. Bylo jí na zvracení.

Nehodlala zvracet. Za těch osm let u FBI nikdy nezvracela. Vypnula motor, otevřela dveře a vystoupila do noční pouště.

Na místě zločinu již bylo deset dvanáct vozidel. Policie státu Kalifornie, Úřad šerifa okresu San Bernardino, tři hasičské vozy z Palmdale. Většina vozidel měla motory puštěné na volnoběh, majáčky zapnuté a čelní reflektory zamířené do bodu ústředního zájmu: vypálené skořepiny obytného přívěsu osaměle stojící u štěrkové cesty uprostřed Mohavské pouště.

Venku bylo zápach cítit ještě silněji než v autě. Marnie poskytla žaludku deset vteřin na zklidnění; otočila se na místě a zahleděla se do okolní krajiny. Daleko na západě byla pláň posetá tečkami světla Edwardsovy letecké základny před úpatím pohoří San Gabriel. Hory byly sotva viditelné proti osvětlenému oparu nad Los Angeles vzdálenému snad sto dvacet kilometrů odtud. Jediný bližší zdroj světla představoval Barstow, nevýrazná šmouha na severu. Všude jinde byla poušť černá, prázdná a horká jako pec – ve čtyři ráno na začátku srpna.

„Agentka Calvertová?“

Marnie se otočila. Od osvětlené scény se k ní blížil jeden ze šerifových zástupců. Podsaditý chlapík kolem padesátky, který začíná fotrovatět. Na jmenovce nad odznakem stálo HILLER. Marnie s ním před chvílí mluvila po telefonu.

Zabouchla dveře svého fordu crown victoria a přešla k němu. Pod botami jí křupala tvrdá půda.

„Můj tým je na cestě,“ řekla.

Hiller přikývl a vedl ji mezi nejbližší hlídkové vozy. Za jejich bodavým světlem Marnie poprvé spatřila celý vrak přívěsu. Ruka, kterou si stínila oči, poklesla, Marnie se zastavila a zírala.

Z celého přívěsu dohromady nic nezbylo. Stěny a střecha byly pryč a dokonce i většina spodní části se zhroutila mezi škvárobetonové podstavce, na nichž předtím přívěs stál. Několik kovových kosterních sloupků spojených nevysokými oblouky střechy se dosud tyčilo jako zčernalé žebroví.

Na zemi vedle jednoho hasičského auta ležely v řadě čtyři pytle na těla. Zatím ještě byly prázdné.

Marnie už znala celý příběh. První detaily vyslechla ve své kanceláři ve federální budově v Santa Monice. Zbytek jí přišel do telefonu, když seděla za volantem a mířila sem, a to včetně audiosouboru zaslaného e-mailem: nahrávka volání na tísňovou linku 911, které vyšlo z tohoto přívěsu zhruba před dvěma hodinami. Poslechla si ho třikrát, pak otevřela okénka fordu a nechala kolem sebe proudit žhavý vzduch pouště. Pokud si vzpomínala, jakékoli myšlenky se jí poté na pár minut z hlavy vypařily.

911 – linka pro tísňové volání…

Můžete vystopovat tento hovor? Dívčí hlásek. Skoro šeptající.

O jaký problém jde…

Volám z mobilního telefonu. Můžete zjistit, kde jsem?

Jste právě teď v nebezpečí?

Žádná odpověď.

Slečno, jste v nebezpečí?

Další tři vteřiny ticha.

Poté: Jmenuji se Leah Swainová. Jsem zde se třemi dalšími…

Děvče umlklo se zajíknutím, pronikavým a vyděšeným.

Slečno?

Nikomu jsme nevolaly! vřískalo děvče. Znělo to, jako by oddálila telefon od úst a hlas byl zaměřen na někoho v místnosti. Nikomu jsme nevolaly! Přísahám…

A bylo to. Linka po těch slovech oněměla, podle číselného údaje na displeji dispečerčina počítače ve dvě hodiny, čtyři minuty a dvacet vteřin ráno. Na displeji také figurovaly souřadnice místa, odkud se na tísňovou linku volalo; telefon je automaticky odeslal v reakci na vytočení 911. Během příštích třiceti vteřin mířil k místu z dálnice I-15 hlídkový vůz. O pět minut později, ve chvíli kdy byl ještě tři kilometry od udané polohy, policista hlásil, že vidí plameny. Z přívěsu se v době jeho příjezdu stala hořící výheň a jeho evidovaný majitel Harold Heeley Shannon, běloch, šedesát dva let, se záznamem o sexuálních deliktech, nebyl k nalezení. Po jeho červeném fordu fiesta zůstaly jen otisky pneumatik.

Marnie přešla prázdný prostor prašného dvorku u přívěsu. Obcházela vrak zleva doprava, až měla proudění vzduchu v zádech. Byla teď dostatečně blízko, aby viděla zhroucený vrak, který se scvrkl do jakéhosi otisku stavby v půdě. Promáčené zbytky stěn, stropu, podlahy a všeho, co bylo uvnitř.

Jen jedna věc si podržela svůj tvar: klec se silnými kovovými mřížemi, která tvořila krychli o stranách zhruba sto osmdesát centimetrů. Marnie přešla zbývajících pár metrů a zastavila se v místě, kde bývala zadní stěna přívěsu. Klec stála hned u ní, vychýlená na ohořelých zbytcích podlahy, na níž bývala umístěna.

Pro Marnii nebyly hrůzné nálezy ničím novým. Jednou našla mrtvolu, která byla dva roky uzavřená v plastovém barelu a rozložila se. Kosti ležely bez ladu a skladu jako pohozené ruční nástroje, ponořené v jakési břečce z tekutin, které vytekly, oddělily se a usadily. Jindy viděla prostor, v němž se dalo jen plazit po břiše. Nějaká jedenatřicetiletá žena v něm byla držena přes víkend, než ji její únosce uškrtil a pohřbil. Na borovém trámu v koutě, v místě, o němž doufala, že ho policie jednoho dne objeví, vyryla ta žena nehtem Becco, miluju tě, buď v životě šťastná, ať se stane cokoli. Za asistence dětské poradkyně vyřizovala Marnie tento vzkaz osobně. Takové dny obyčejně končívaly v jejím suterénním bytě ve West Hills. Měla starou baseballovou rukavici z doby před dvaceti lety, kdy hrávala v Malé lize. Seděla hodinu i víc potmě a přejížděla rukou po švech dohladka ošoupané kůže. Nevěděla, proč to dělá. Bylo jí to za takových večerů stejně jedno.

V kovové kleci byla čtyři těla. Zčernalá, s připečenými cáry oblečení. Všechna ležela přitištěná k zamřížované podlaze klece v poloze, v níž je zastihla smrt: dívky se snažily vdechovat poslední vzduch v místnosti.

Marnie postřehla, že Hiller stojí vedle ní.

„Všechno ještě děti,“ řekl tiše. „Tak deset dvanáct let, soudě podle vzrůstu.“

Vítr se na chvilku stočil. Stačilo to, aby donesl k Marnii ten pach, dřív než mohla pomyslet na to, aby vydechla – ten pach byl tak hrůzný, protože byl dobře známý, dokonce příjemný. Pach pečeného masa.

Leah Swainová zmizela z dětského hřiště v Irvine před více než třemi lety, kdy jí bylo osm. Marnie se tehdy tomu případu věnovala spolu s tuctem dalších agentů v Los Angeles a San Diegu. Rodiče děvčátka vystoupili v místních i celostátních zprávách a prosili toho, kdo má jejich dceru, aby ji vrátil. Možná se ta vystoupení objevila i na obrazovce televizoru v tomto přívěsu, kde Leah seděla v kleci. Kde žila poslední tři roky. Kde se nějak dostala k mobilnímu telefonu Harolda Shannona. Kde uhořela.

„Poskytli jsme státní poznávací značku a popis vozidla všem hlídkovým vozům v Kalifornii a Nevadě,“ řekl Hiller. „Také Shannonovu fotografii z registru dopravního inspektorátu.“

Sama Marnie viděla snímek toho muže na displeji telefonu. Podle všeho policejní fotografie zadrženého. Vyzáblý obličej, zapadlé oči, dlouhé vlasy a vousy připomínající drátěnku na nádobí.

Koutkem oka zahlédla Marnie v dálce reflektory. Sledovala je, jak se blíží: světla byla necelý kilometr odtud a pohybovala se pomalu ve vyježděných zvlněných kolejích štěrkové cesty. Pravděpodobně členové jejího týmu. Kráčela zpátky ke svému vozu, aby tam na ně počkala, ale než tam došla, viděla, že to nepřijíždí auto FBI. Jen nějaký přenosový vůz pro Zprávy ABC7 z L. A.

Opřela se o vůz a mnula si oči. Když je zase otevřela, všimla si, že ji někteří z policistů stojících opodál sledují. Možná se domnívali, že pláče. Možná si mysleli, že je na svou práci příliš měkká. To bylo v pořádku. Co si mysleli, byla jejich věc. Napřímila se a odešla ze scény do černé tmy, kde nebude vadit, když nebude potlačovat chvění rukou. Nehodlala zvracet, nehodlala ani plakat, ale ruce se jí pořádně rozklepou, jakmile jim to dovolí. Vztek musí někudy ven, nic víc.

Nějakých sto metrů na západ od přívěsu se zastavila – narazila na hluboké, široké koryto strouhy zařezané do povrchu pouště, které vedlo k jihu z propustku pod silnicí. Celá hloubka koryta byla naplněná odpadem nahromaděným za celou řadu let: poničené kovové součástky motorů, rozbité spotřebiče, plastové pytle s odpadky roztržené zvířaty. Všechno to leželo ve stínu pod rovinou tvořenou povrchem pouště, takže potmě nebylo koryto prakticky vidět. Dokonce i při osvětleném místě činu vrhajícím záři do pouště do něj Marnie málem vkročila.

Sehnula se a usedla na okraj kanálu. Ve slabém světle jí naházené odpadky navodily představu lví jámy poseté kostmi. Leah Swainová skončila ve lví jámě, protože šla na hřiště ve špatnou dobu. Nikdy na to nebude lepší odpověď.

Marnie obrátila pohled k obzoru, sledovala příjezd vyšetřovatelů a pocítila, že se dostavují první záchvěvy rukou.

KAPITOLA DVĚ

O ČTYŘI HODINY DŘÍV, když byla Leah Swainová naživu a čekala, až půjde Harold Shannon spát, když hleděla na mobilní telefon, který nechal na stolku právě tak, že na něj šlo dosáhnout kouskem obkládací dřevěné lišty, kterou vypáčila u podlahy od stěny za klecí, pozoroval Sam Dryden oceán.

Sam v tu chvíli stál nějaké tři kilometry ve vnitrozemí, v kopcích nad El Sederem v Kalifornii. Viděl světla na pobřežní silnici a v přístavu; oceán za nimi byla rozlehlá černá nicota. O něco blíž leželo tiché, důvěrně známé městečko. Bylo pár minut po půlnoci, z pátku se právě stala sobota.

Dryden stál na balkoně domku se zahradou obklopenou staletými stálezelenými stromy. Vzduch byl prosycený vůní borovic a cedrů s větvemi mokrými po dešti, který se tudy asi před hodinou přehnal. Teď už na černém nebi vyskakovaly hvězdy, ostře, jako dírky po vytaženém špendlíku.

Domek nebyl jeho domovem; na svůj dům odtud viděl, stál dole na nábřeží. Tenhle domek byl druhou nemovitostí, kterou koupil, aby ji opravil a zase prodal – třetí taková koupě v posledních dvou letech. Každý domek byl o něco větší podle toho, jak nabýval zkušenosti s pracemi. Nemělo to moc společného s dovednostmi, jimiž ho vybavila jeho kvalifikace, ale to mu nevadilo. To, co se kdysi naučil, už nechtěl nikdy použít.

Zvedl se vítr. Kapičky vody se uvolnily ze stromů a pleskaly o zem. Dryden je chvíli poslouchal, pak se obrátil a zašel zpátky dovnitř.

Obývací pokoj domu byl úplně vykuchaný. Když to tady koupil, byly tu stále ještě původní elektrické rozvody, pravděpodobně z třicátých let: tlačítkové vypínače, dráty izolované textilním materiálem a vedené v trubkách. A v celém domě se nenašel jediný uzemňovací drát. Byl to zázrak, že dům už před padesáti lety nevyhořel. Dryden všechno vytrhal a předělal podle předpisů. Stejně rázně si poradil s vodovodní instalací.

Když už se do toho jednou dal, předělal dispozice bytu. Kuchyni otevřel do obývacího pokoje. Rozšířil dveře a okna. Více světla. Lepší cirkulace vzduchu.

Včera večer dokončil v celém domě izolaci skelnou vatou. Měl sice respirační masku a ochranné brýle, ale když byl hotov, měl vlasy a kůži pokryté vrstvičkou materiálu. Před půlhodinou se vysprchoval – koupelna byla také vykuchaná, ale nová vana na nohách s drápy už byla na místě s modrou celtou zavěšenou kolem jako provizorní závěs – a teď už byl zase čistý, procházel místnostmi domu a kochal se celodenními výsledky. Ráno se jeho kroky rozléhaly po domě ozvěnou; nyní byly ztlumené, ozvěnu zcela pohltila skelná vata. Rozdíl. Pokrok.

Někdy dumal, proč se takovou prací nezabývá více lidí. Mohla to být nepochybně otrava – člověk třeba strhal ze stěn sádrokarton a zjistil, že nosné trámy uvnitř jsou ztrouchnivělé a zničehonic se před ním rýsují nekonečné dny lopoty navíc – ale i tak mělo takové zaměstnání hodně do sebe. Neslo hmatatelné výsledky. Člověk viděl, jak jeho dílo postupně nabývá podobu. A když se ušpinil, očista se dala chápat doslovně. Piliny, izolační materiál, suché zdivo na kůži – to všechno z člověka steklo ve sprše a skončilo v odtoku jakoby nic. Ne každý pracovní obor nabízel takový druh čistoty.

Vešel do ložnice. Tento týden přišla dodávka luxusního materiálu pro šatnu: police a velké zarámované nástěnné zrcadlo. Všechno to zatím stálo opřené v koutě. Od dveří zahlédl svůj odraz v zrcadle. Byl v dobré formě už předtím, než se dal na stavění, ale i tak mu fyzická práce prospěla. Těšilo ho, jak vypadá. Na třicet osm let to nebylo špatné.

Zhasl světla v ložnici a vrátil se na balkon. Znovu se zadíval na město a oceán. V dálce nad vodami zpozoroval blikající světla dopravního letadla, mířícího zřejmě na losangeleské letiště vzdálené od El Sedera asi hodinu jízdy podél pobřeží. Sledoval ho, když mu v kapse zazvonil telefon. Vyndal ho a pohlédl na displej: číslo mu nebylo povědomé. Dryden ťuknutím přijal hovor a nahradil důmyslný přístroj prostým haló.

Ozvala se nějaká žena: „Jsi doma?“

Dryden ten hlas okamžitě poznal – patřil jedné přítelkyni: Claire Dunhamové.

V jejím tónu něco postřehl. Naléhavost a adrenalin.

„Jsem nedaleko,“ odpověděl Dryden. „Proč?“

„Jsi v El Sederu?“

„Jo. Proč?“

Claire už podruhé ignorovala otázku a místo toho se zeptala: „Za jak dlouho se můžeš dostat do Barstowu? Za dvě hodiny?“

Dryden o tom uvažoval. V hlavě se mu poměrně snadno promítla nejkratší trasa a v tuto noční dobu nebude provoz stát za řeč.

„Tak nějak,“ řekl.

„Musím se tam někde poblíž s tebou sejít. Musíš vyrazit hned teď. Sejdeme se jižně od Barstowu na I-15. Je tam městečko jménem Arrowhead, hned u sjezdu z dálnice, s čerpací stanicí. Zaparkuj tam a čekej.“

Dryden slyšel, jak v pozadí rozhovoru postupně sílí nějaký zvuk: hučení těžkých pneumatik na vozovce. Během několika vteřin nabyl na hlasitosti a pak zeslábl do ztracena. Dryden předpokládal, že Claire ve svém autě předjíždí na dálnici vysokou rychlostí tahač s návěsem. Jestliže vyjela ze svého domova v oblasti Sanfranciského zálivu a doufá, že bude v Barstowu do dvou hodin ráno, pak již musí být v půli cesty.

„Co se sakra děje?“ chtěl vědět Dryden.

Když Claire odpověděla, Dryden si uvědomil, že jí v hlase zní něco víc než stres. Byl to strach – hluboký a nefalšovaný.

„Povím ti to, až se sejdeme,“ odbyla ho. „Neber si svůj telefon. Díky, Same.“

Ukončila hovor. Dryden ještě chvíli stál a nechával si to znovu projít hlavou. Pokyn ohledně telefonu nevěstil nic dobrého. Mobilní telefon měl zabudovaný GPS a neustále aktualizoval v síti současnou polohu. Ať už měla Claire Dunhamová v okolí Barstowu za lubem cokoli, podle všeho nestála o to, aby jejich tamní přítomnost byla oficiálně zaznamenána.

Claire nepatřila k lidem, kteří by si bezdůvodně koledovali o potíže. Zdaleka ne: Byla jedním z mála lidí na světě, jimž Dryden plně důvěřoval.

Musíš vyrazit hned teď.

Dryden přešel z balkonu dovnitř, zavřel za sebou posuvné dveře a o dvacet vteřin později seděl za volantem svého exploreru.

KAPITOLA TŘI

ARROWHEAD VYPADAL PŘESNĚ TAK, jak ho Claire popsala. Sjezd na rozbitou dvouproudovku, která vedla od západu k východu do pouště. V obou směrech černočerná prázdnota. Nejbližší okraj Barstowu ležel patnáct kilometrů na severovýchod, v místech, kudy vedla dálnice.

Poblíž sjezdu stála zchátralá restaurace a čerpací stanice Sunoco. Pouze ta byla otevřená a vrhala kaluž mléčného světla na okolí porostlé suchými křovisky.

Dryden sjel z dálnice v 1:58. Zajel na potemnělé parkoviště restaurace a zaparkoval. Až na obsluhu uvnitř čerpací stanice nikde ani živáčka.

Dryden sledoval silnici a dálnici a čekal.

Claire Dunhamová.

Do čeho se to jen mohla zaplést?

Dryden se s ní setkal před deseti lety v životě, na který se dnes většinou snažil zapomenout. Claire byla technik, expert na elektronický hardware, který Dryden a jeho lidé používali po celém světě, a v mnoha případech se s ním i s ostatními octla v nebezpečí.

Mnozí z těch, kdo ji znali – obzvlášť muži – zjistili, že je skoro nemožné jí porozumět. Domnívali se, že je vůči ostatním chladná, lhostejná. Dryden měl zpočátku stejný názor, ale později pochopil, že se mýlil. Věc se měla tak, že nečitelnost Claire Dunhamové byla dvousměrná záležitost. Nerozuměla lidem, s čímž se musela už dávno smířit, pravděpodobně ještě v dětství, a v určitém momentu se přestala snažit, aby je pochopila. Na jejím místě by to pravděpodobně udělal každý. Ale chladná nebyla. Jednou do ubikace veledůležité návštěvy na letecké základně v Bagramu zabloudil toulavý pes a Claire se ho ujala. Zvíře vypadalo jako neforemný pytel, mělo matnou srst a vystouplá žebra. Dryden předpokládal, že pes pojde přes veškerou Claiřinu péči – nejenže ho krmila, ale sehnala i zdravotníky na tři nebo čtyři neduhy, které zvíře soužily – jenže i v tom se mýlil: Pes žil ještě osm let, většinou ležel u bazénu v Claiřině domě v San José a slunil se.

Necelé dva kilometry západně od dálniční úrovňové křižovatky se na horizontu objevila dálková světla a rychle se přibližovala. Dryden vypnul motor a vystoupil z vozu. Slyšel svištění pneumatik a vytí silného motoru se zařazeným vysokým rychlostním stupněm. O chvíli později vjelo vozidlo do prostoru osvětleného ze Sunoca a Dryden rozeznal obrys landroveru Claire Dunhamové. Vůz prudce zabrzdil a zastavil na přilehlé cestě. Claire se naklonila, otevřela dveře na straně spolujezdce a rychlými gesty vyzývala Drydena, aby nastoupil.

Dryden ještě ani nedosedl a Claire už dupla na plyn; za pár vteřin měli za sebou nadjezd a vjeli po dvouproudovce do prázdné pouště východně od I-15. Claire vytáhla rychlost na sto padesát.

Nevypadala dobře. Ve světle přístrojové desky se jí tvář leskla potem, třebaže klimatizace pracovala naplno. Její oči – velké a zelené, v nichž se obvykle zračil jenom klid – se neustále vracely k digitálním hodinám na přístrojové desce, které nyní ukazovaly 2:01.

Dryden si vybavil jen hrstku případů, kdy ji viděl vyvedenou z míry, a vždycky to byly nějaké trapné společenské situace. Vidět ji takto vykolejenou bylo prakticky nemyslitelné.

„Co se děje?“ zeptal se Dryden.

Claire si přejela rukou po čele, otřela si ji do košile a znovu sevřela volant.

„Právě teď to nemůžu vysvětlovat. Už brzy se to dovíš.“ Očima znovu zabloudila k hodinám. „Sakra.“

„Proč to nezkusíš?“

Místo odpovědi sáhla Claire na zadní sedadlo a přitáhla si dopředu na klín černou sportovní tašku. Sáhla do ní, vyndala devítimilimetrovou berettu a podala ji Drydenovi.

„Je nabitá, jeden náboj je v komoře,“ řekla.

Dryden převzal zbraň, zkontroloval, jestli je zajištěná a položil si ji na stehno. Pohlédl vlevo a viděl, že Claire již má svou vlastní berettu v podpažním pouzdře.

Claire znovu sáhla do tašky a vyndala něco většího než pistole. Byl to masivní černý přístroj velikosti plechové krabice na oběd s miniaturní trojnožkou vespod. Dryden tu věc okamžitě poznal; on a Claire takové používali za starých časů. Byl to laserový mikrofon. Jeho paprsek dokázal měřit zvukové vibrace na skleněné tabuli – zaměřili jste na venkovní část okna a slyšeli jste zvuky z vnitřku budovy.

Nepřekvapilo ho, že Claire jeden vlastní – začala soukromě podnikat v oblasti bezpečnosti, když před osmi lety s Drydenem odešli z armády. V současné době byla velmi žádaná, pracovala pro technologické firmy v Silicon Valley, zajišťovala ostrahu pracovišť a dokonce domovů řídících pracovníků. Dryden měl za to, že ji korporace někdy také najímaly na špehování zaměstnanců, kterým nedůvěřovaly, a velmi často se ukázalo, že jejich nedůvěra byla opodstatněná.

Claire jednou rukou zacvakla trojnožku do správné pozice a uvedla přístroj do provozu. V tu chvíli byl pevný povrch vystřídán štěrkem a landrover, který nejel moc pod sto šedesát kilometrů za hodinu, zarachotil a prudce sebou smýkl. Objevovaly se a zase mizely úseky drncavých hrbolů, na nichž se celý vůz třásl jako pračka s cihlou uvnitř.

„Krucinál,“ zasyčela Claire.

Projížděli mírně zvlněnou krajinou a Dryden spatřil ve tmě daleko vpředu jediný světelný bod. Holá žárovka nad něčím prahem, odhadoval, snad půldruhého kilometru před nimi.

„Tam,“ řekla Claire. Oči nespouštěla ze vzdáleného světla. Ubrala plyn, zpomalila na sto deset a pak na osmdesát. Řev motoru landroveru se ztišil do vrčení a Dryden porozuměl: Claire nechtěla, aby bylo slyšet, že se blíží. Znovu sundala ruku z volantu a otevřela přihrádku po straně laserového mikrofonu. Uvnitř byl snad tucet bezdrátových sluchátek; podala jedno Drydenovi, pak si sama jedno vzala a připevnila si ho k uchu. Dryden ji v tom následoval.

Světlo na zápraží teď bylo necelý kilometr před nimi. Dryden dokázal rozeznat jen obrysy objektu, k němuž bylo připevněno, nevysoký a hranatý. Obytný přívěs. Před ním parkovalo malé červené auto.

Claire udržovala rychlost landroveru na osmdesátce, dokud se nepřiblížili na tři sta metrů, a pak zhasla světla. Kdyby zajela jen o kousek blíž, mohly by být reflektory vidět zevnitř přívěsu, i kdyby byly v oknech závěsy.

Při vypnutých světlech byla poušť černá jako inkoust. Nebylo vidět ani cestu. Claire tiše zaklela, sundala nohu z plynu a pomalu zastavila. Neobtěžovala se s vypínáním motoru; prostě vůz zaparkovala a o půl vteřiny později už z něj byla venku, obešla ho a umístila mikrofon na kapotu. Dryden vystoupil na své straně. Teď už viděl rudý laserový bod nervózně poskakující po vzdáleném dvorku přívěsu, jak ho Claire instalovala.

Skláněla se nad přístrojem a zaměřovala ho, dokud paprsek nespočinul na okně u severního konce přívěsu. Ustálila ho a nechala být, pak vyndala pistoli a vyrazila k přívěsu téměř tryskem. Dryden běžel za ní. Jejich kroky skoro nebylo slyšet. Už dávno se naučili, jak se pohybovat tiše a rychle na pouštní půdě.

Ve sluchátku začal Dryden rozeznávat zvuky z přívěsu. Podivné zvuky. Jakýsi tlumený šramot – připomínalo mu to kočičí packu drásající drápkem čalounění, zachytil se a sklouzl, znovu a znovu.

Potom zvuk ustal.

Následujících několik vteřin nebylo nic slyšet.

Dryden a Claire teď byli dvě stě padesát metrů od přívěsu. Holá žárovka nad zápražím vrhala slabé žluté světlo, mohla to být maximálně šedesátka. Terén mezi nimi dvěma a dveřmi přívěsu do dvorka zůstával v černé tmě.

Náhle Dryden zaslechl ve sluchátkách zvuk, který se nedal s ničím zaměnit: digitální kliknutí iPhonu, který někdo zapíná. Po své levici zahlédl, jak na to reaguje Claire. Zrychlila běh.

Ve sluchátku se ozvaly tři rychle vyťukané tóny, první vysoký, další dva nižší a totožné.

Někdo v přívěsu právě navolil 911.

Ještě dvě stě metrů.

Zazvonění volaného čísla bylo sotva postižitelné. Píplo jednou a pak se ozval na druhém konci kovový hlas. Dryden nerozeznal slova, ale dokázal je dost přesně uhádnout.

Pak se ozval další hlas, který téměř šeptal, ale byl mnohem srozumitelnější. Dívčí hlas uvnitř přívěsu: „Můžete vystopovat tento hovor?“

Telefonistka z tísňového volání začala odpovídat, ale děvče ji přerušilo:

„Volám z mobilního telefonu. Můžete zjistit, kde jsem?“

Dispečerka rychle chrlila slova. Jedno z nich znělo jako nebezpečí.

Tentokrát děvče neodpovědělo.

Dispečerka znovu promluvila, ale z obytného přívěsu stále nedostávala odpověď. Míjely vteřiny.

Pak děvče řeklo: „Jmenuji se Leah Swainová. Jsem zde se třemi dalšími…“

Zarazila se, prudce vydechla, ten zvuk byl plný strachu.

Dryden měl dojem, že zaslechl ještě poslední slabiku dispečerky a pak se děvče rozkřičelo vysokým vyděšeným hlasem:

„Nikomu jsme nevolaly! Nikomu jsme nevolaly! Přísahám, nic se nestalo! Nikomu jsme nevolaly!“

Nějakou chvíli to znělo, jako by děvče tak nějak zároveň křičelo i mluvilo. Pak si Dryden uvědomil, co vlastně slyší: V přívěsu bylo ještě další děvče. Možná několik.

Sotva si tu skutečnost uvědomil, začal na děvčata řvát nějaký muž: „Co jste to provedly? Co jste to kurva provedly?“

Ve tmě hned vedle Drydena Claire zaklela a rozběhla se naplno. Dryden se jí držel. Třebaže mu Claire neřekla nic o těch lidech v přívěsu, klíčové body situace byly ostře definované.

Mužovo řvaní bylo přes dívčí výkřiky skoro nesrozumitelné, ale výraz zabiju vás se z nich vynořil víc než jednou. Mužovo ječení znělo spíš jako zvířecí než jako lidské. To bylo to poslední, co se Drydenovi mihlo hlavou, než se mu propadla půda pod nohama.

Před chvílí jeho nohy dusaly po povrchu pouště, ale najednou jedna z nich šlápla do prázdna. Upadl dopředu a vztáhl ruce před sebe. Přitom si uvědomoval, že Claire nalevo od něj dělá totéž. Po nepříjemný zlomek vteřiny si myslel, že je pod ním několik desítek metrů hluboký sráz, když vtom kolenem tvrdě narazil na nějakou kovovou hranu a nohou mu projela bolest. Dlaněmi přistál uprostřed pytlů s odpadky a roztroušenými kusy plastu – rozbitými obaly od spotřebičů a bůhvíčeho ještě. Slyšel, jak Claire spadla do podobného neřádstva asi půldruhého metru od něj a už se snaží vylézt na druhou stranu příkopu, do něhož zapadli – strouhy zanesené odpadem.

Dryden pohnul nohou a zjistil, že není poraněná. Pořádně se uhodil do kolena, ale nic si nezlomil.

V přívěsu muž stále řval: „…zabiju vás kurva, rozumíte?“

Dryden pořád držel v ruce berettu, kterou mu Claire dala. Volnou rukou se odstrčil od země, napřímil se a drápal se na druhou stranu strouhy…

A zjistil, že mu něco trhlo za druhou nohu a zastavilo ho.

Nohavice jeho džínů se na něčem zachytila. Jakýsi zubatý kovový předmět se mu zasekl do látky a teď ji držel jako kus ostnatého drátu.

Půldruhého metru od něj se Claire také snažila vydrápat ven. Dryden slyšel, jak se něco jako rezavá drátěnka z postele kroutí a napíná jejím úsilím osvobodit se a celá ta masa se přitom posouvá mezi vším tím harampádím.

Uvnitř přívěsu přešel mužův hlas do šíleneckého skandování: „Zabiju vás… zabiju vás…“ Jako by už teď mluvil jenom k sobě. Ve sluchátkách se ozývalo bouchání dřeva: znělo to jako rozrážení dvířek kredence, jedněch po druhých. Plechovky a krabice byly odsunovány stranou v šíleném hledání.

Dryden vší silou trhl uvězněnou nohou, aby se roztržením látky uvolnil. Nepodařilo se mu to; odpad pod ním se prostě posunul a neumožnil mu o něco se zapřít.

Zabiju vás… Zabiju vás… TADY!“

Dvířka kredence přestala bouchat, muž se odmlčel. Bylo už slyšet jen vřískání děvčat.

Dryden zastrčil pistoli za pás a šátral ve tmě po něčem pevném, čeho by se mohl zachytit. Jedním loktem lehce narazil do jakéhosi kovového povrchu. Ozval se tlumený, rezonující zvuk. Pračka nebo sušička napůl zasypaná ve znečištěném břehu strouhy. Zapřel obě ruce o hranu spotřebiče, jako kdyby to byl okraj skály, na niž chtěl vylézt. Prudce škubl tělem vzhůru a cítil, jak se džínovina trhá a povoluje. Nohy dostal rychle ven; přitáhl je k hrudi, opřel nohy tam, kde měl předtím ruce a vyrazil z náklonu jako běžec ze startovacích bloků. O zlomek vteřiny později už byl zase nahoře a přistál na všech čtyřech, zvedl se a uháněl, nakolik mu to jeho tělo dovolilo.

Sto metrů k přívěsu

Pětasedmdesát.

Padesát.

„Chcete vidět, co s váma udělám?“ řval muž vevnitř. „Tohle s váma kurva udělám!“

Dryden vytáhl berettu a přeběhl posledních padesát metrů v přílivu adrenalinu, takže měl dojem, že neběží, ale letí.

Přede dveřmi do přívěsu byla nízká dřevěná veranda – dva schůdky a nevelká plošinka. Dveře v závěsech se otvíraly ven, ale byly zrezivělé a neměly moc daleko k tomu, aby vypadly z rámu. Dryden ani nezpomalil, skočil na verandu a ramenem vrazil do dveří; laciný rám se zhroutil, dveře vpadly dovnitř a Dryden vtrhl do přívěsu jako velká voda. Okamžitě vstřebal všechny detaily.

Velkou ocelovou klec se čtyřmi děvčaty uvnitř, která vřískala a vzájemně se držela.

Vyzáblého muže s dlouhými šedými vlasy i vousy, který držel nádobu s kapalnou náplní do zapalovačů a prsty se pokoušel sundat uzávěr.

Při zapraštění dveří sebou muž trhl. Ve tváři se mu zračil jednak vztek, jednak překvapení. Stejně jako řvaní toho chlapa, které slyšel ve sluchátkách i jeho obličej vyvolával u Drydena dojem čehosi ne úplně lidského. Nějakého divokého predátora, který se řídil instinktem.

Mužovy oči uhnuly od Drydena ke špinavé kuchyňské desce, která oddělovala obývací pokoj od kuchyně. Mezi nepořádkem, ani ne dva metry od muže, ležel třiceticentimetrový lovecký nůž. Chlap znovu obrátil pozornost na Drydena a oči se mu zúžily, jak rychle kalkuloval. Dryden nečekal, až si to srovná v hlavě. Zamířil na něj a vpálil mu dvě střely do čela. Muž se zachvěl v křeči, padl dozadu a sesul se na podlahu u stěny.

Nádoba s kapalinou dopadla vedle něj.

Stále neotevřená.

V místnosti zavládlo skoro úplné ticho. Děvčata přestala křičet. Teď jen zírala s rozšířenýma očima a přerývaně dýchala.

Zvenku se ozval zvuk běžících kroků. Claire vskočila na verandu, přeběhla práh a zastavila se hned za Drydenem. Děvčata hleděla hned na něj, hned na ni.

Všechna čtyři byla ještě děti, mezi osmi a dvanácti lety. Měla na sobě jen trička s krátkým rukávem a tepláky. Měla dlouhé vlasy, sčesané rovně dolů, ostříhané nehty a čistou kůži.

Udržovaní mazlíčci, pomyslel si Dryden a dostal chuť vyprázdnit zbytek zásobníku beretty mrtvému do obličeje.

Spatřil na podlaze v kleci ležet iPhone a dlouhý kus obkládací dřevěné lišty, který jen taktak prošel mezi mřížemi. Na jednom konci lišty zůstal jediný hřebík – na tom konci, který trčel z klece. Dryden pohlédl na hřebík a telefon a vybavil se mu zvuk kočičí packy na čalounění, který zaslechl před vytáčením čísla 911: zvuk hřebíku zachycujícího se o koberec, když k sobě děvčata přitahovala telefon, ať už byl v té chvíli kdekoli. Volala hned, jak se jim telefon dostal do rukou.

„Musíme vypadnout,“ řekla Claire.

Dryden se k ní otočil. Claiřina úzkost zmizela – aspoň většina. Dryden si vybavil její obraz v posledních minutách, kdy seděla za volantem, jak se neustále dívala na hodinky a byla si ostře vědoma, že se čas krátí.

„Jak jsi to sakra mohla vědět?“

„Později,“ řekla Claire. „Je čas zmizet.“

Dryden se nepohnul. Přelétl pohledem z Claire na děvčata a pak na telefon na zemi. Pokoušel se to nějak pochopit.

„Vysvětlím to,“ řekla Claire. „Ukážu ti to. Ale ne teď.“

Dryden na ni dál zíral. Teď ji poprvé za dnešní noc viděl v jasném světle. Třebaže okamžité napětí bylo pryč, v jiných ohledech vypadala mnohem hůř, než si předtím Dryden uvědomoval. Pod očima měla tmavé kruhy, pleť měla bledou. Neztratila váhu – byla stále tatáž žena se štíhlou postavou něco přes sto sedmdesát centimetrů vysoká – ale vypadala jaksi menší. Zdálo se, že je tělesně vyčerpaná – mnohem víc, než by odpovídalo dlouhé jízdě a krátkému sprintu.

„Vysvětlím to,“ zopakovala Claire. Už se chystala odejít, ale pak se zjevně zarazila. Otočila se, pečlivě prohlédla koberec po Drydenově pravici, shýbla se a zvedla dvě vystřelené nábojnice z beretty. Zastrčila je do kapsy a prošla kolem Drydena na zápraží.

Dryden znovu obrátil pozornost ke kleci. Ocelové tyče nahrubo svařené k sobě. Dveře neuměle vyrobené ze stejných tyčí, zamčené těžkým visacím zámkem.

Celá situace ho stále drtila, jedna deprimující věc za druhou.

Čtyři děvčátka vyhlížela mřížemi očima dosud vlhkýma pláčem.

Zvenčí se ozvala Claire. „Budou v pořádku, až sem dorazí poldové. My ne. Pojď.“

Dryden ještě chvíli váhal, pak se otočil a vyšel ven. Claire už běžela ke štěrkové silnici a landroveru. Z dálky se nocí od dálnice blížilo pronikavé vytí policejní sirény. Dryden seskočil z verandy a rychle se rozběhl za Claire.

KAPITOLA ČTYŘI

ZÁPACH UDEŘIL MARNII CALVERTOVOU DO NOSU dokonce ještě dřív, než vystoupila z auta. Větrací otvory ho nasály do auta zvenčí: mix alkalického prachu a spalin leteckého benzinu. Poblíž právě přistála helikoptéra; Marnie ji viděla sestupovat, když dojížděla poslední kilometr k místu.

Vypnula motor, odsunula dveře a vystoupila do noční pouště.

Na místě činu již bylo deset dvanáct vozidel. Policie státu Kalifornie, Úřad šerifa okresu San Bernardino, tři ambulance z Palmdale. Většina vozidel měla motory puštěné na volnoběh, majáčky zapnuté a čelní reflektory zamířené do bodu ústředního zájmu: starý zchátralý obytný přívěs a před ním zaparkovaný červený ford fiesta, to všechno úplně opuštěné u štěrkové cesty uprostřed Mohavské pouště.

Venku bylo zápach cítit ještě silněji než v autě, ale pomalu už se vzdaloval k suchým křoviskům pouště. Poušť byla černá, prázdná a horká jako pec – na začátku srpna ve čtyři ráno.

„Agentka Calvertová?“

Z osvětlené scény k ní přistoupil jeden ze zástupců šerifa. Podsaditý chlapík kolem padesátky, který začíná fotrovatět. Na jmenovce nad odznakem stálo HILLER. Marnie s ním před chvílí mluvila po telefonu.

Zavřela dveře svého fordu. Pod nohama jí křupala tvrdá půda.

„Ty děti jsou tamhle,“ řekl Hiller.

ČTYŘI DĚVČATA SEDĚLA NA KOVOVÉ LAVICI, kterou záchranáři sestavili u jedné z ambulancí. Vypadala otřeseně, jistě byla vyděšená, ale na první pohled bylo zřejmé, že bezprostředně neutrpěla žádná zranění. Na to, že šlo o místo zločinu, byli záchranáři docela v pohodě, skláněli se k děvčatům a klidně s nimi hovořili. Nepochybně provedli základní tělesné vyšetření a děvčata budou stejně převezena do nemocnice, ale to byly jen formality.

Marnie přešla prašný dvorek a klekla si u dívky na levém konci lavice, aby měla oči ve stejné úrovni jako ona. U dívky, jejíž tvář na ni hleděla z úředního bulletinu celých šest měsíců, poté co zmizela. I v pozdějších letech se Marnie ke složce často vracela.

„Leah?“ oslovila ji Marnie.

Děvče dosud hledělo na své ruce složené v klíně. Teď vzhlédlo a setkalo se s Marniinýma očima. Na fotografii, kterou Marnie viděla, jí bylo osm a od té doby ji nikdo nespatřil mimo obyvatele přívěsu. Teď jí bylo jedenáct.

Její oči vypadaly starší. Mnohem starší. Mlčky přikývla.

„Ahoj, Leah. Jmenuji se Marnie. Jsem agentka FBI.“

„Přijedou máma s tátou?“

„Budou už čekat v nemocnici, až tě tam odvezou, a to bude brzy. Policie tě tam zaveze.“

„Já nechci do nemocnice. Chci domů.“

Leah se lámal hlas, ale držela se. Zdálo se, že v tom má praxi.

„Hele,“ řekla měkce Marnie. „Budeš doma cobydup. A chceš něco vědět? Je tam pořád ještě Preclík.“

Při vyslovení toho jména se v dívčiných očích kmitl náznak štěstí. Zdálo se, že ji toto citové pohnutí překvapilo.

Preclík, zlatý retrívr, byl v létě 2012, kdy Leah Swainová zmizela, tříměsíční štěně. Marnie viděla psa na vlastní oči, když tehdy hovořila s rodiči. Před půl hodinou mluvila telefonicky s panem Swainem a zaslechla v pozadí divoký psí štěkot a manželku, která ho okřikla jménem a přikázala mu, aby si sedl. Psi jsou emoční antény – bylo těžké si představit, jaké pozitivní vibrace tento retrívr dnes v noci v domě vnímá.

Leah opakovaně zamrkala. Oči jí sotva znatelně zvlhly.

„Slibuji ti, že tě nebudu obtěžovat příliš mnoha otázkami,“ řekla Marnie, „ale můžu ti tak tři čtyři položit? Mohly by být důležité.“

Leah přikývla.

Na druhém konci, za hranicí osvětlené plochy, bylo slyšet mužské hlasy, které se s někým zdravily. Otočila se a spatřila muže, jehož poznala: náčelníka losangeleské policie, který přicházel od místa, kde přistál vrtulník. Byla si naprosto jistá, že poušť na jih od Barstowu nespadá ani náhodou pod pravomoc tohoto chlapíka, jenže tohle byl případ, kdy se všechny hranice stírají. A skončilo to šťastně, což znamená, že politici budou chtít, aby se s tím spojovaly jejich tváře. Marnie přemítala, jestli by ten chlap teď v noci přiletěl, kdyby to dopadlo jinak.

Chvíli se jí drala do hlavy taková představa: scéna, na niž by dorazila, kdyby se to Haroldu Heelymu Shannonovi povedlo. Hrůzný obraz byl v jejích myšlenkách neobyčejně živý.

Marnie ho zapudila a znovu se obrátila k Leah.

„Řekla jsi policii, že do přívěsu vešli dva lidé a zabránili panu Shannonovi ho zapálit,“ řekla Marnie. „Muž a žena. Je to tak?“

Leah přikývla.

„Viděla jsi ty lidi někdy předtím?“ ptala se Marnie. „Znal je pan Shannon?“

Děvče zavrtělo hlavou.

„Řekli něco tobě nebo ostatním děvčatům?“

Další zavrtění hlavou.

„Co takhle jména?“ naléhala Marnie. „Oslovovali se nějak?“

Leah nad tím uvažovala. Svraštila obočí. „Myslím, že ne.“

„Dokážeš si vzpomenout na něco, co říkali?“

„Chtěli se rychle dostat pryč. Ta paní pořád opakovala, že musí zmizet, než dorazí policie. A tak zmizeli.“

Děvče nad tím ještě chvíli dumalo a pak jen znovu zavrtělo hlavou. I skrz masku šoku a potlačovaných emocí se dalo z jejího obličeje vyčíst, že nic neskrývá. Neměla potuchy, kdo ten muž a žena byli, ani jak se jim podařilo objevit se na scéně v pravý čas, pár vteřin po volání na tísňovou linku, které nikdo na světě nemohl předvídat.

O DVĚ MINUTY POZDĚJI odváželi děvčata v koloně policejních SUV a hlídkových vozů. Hiller pokynul Marnii, aby vešla do přívěsu, kde se policisté dosud pohybovali obezřetně; tým vyšetřovatelů FBI ze Santa Moniky, který měl místo prozkoumat, byl stále ještě na cestě.

Klec uvnitř upoutala Marniinu pozornost na celých deset vteřin. Pak jí padl zrak na Harolda Shannona s otevřenýma očima obrácenýma ke stropu. Jeho mozek a většina jeho krve vsákly do koberce a vytvořily na něm lepkavou kaluž. Při prvním ohledání místa bylo předběžně konstatováno, že výchozí otvory po střelách naznačují, že střelec zřejmě použil tříštivé náboje a že musel sebrat nábojnice. Tolik k balistickým důkazům – roztříštěné zbytky střel jim nic neprozradí.

Hiller postával před chodbičkou vedoucí do zadních místností přívěsu.

„Máte silný žaludek?“ zeptal se.

„Už jsem viděla mrtvoly v horším stavu,“ odpověděla Marnie.

„Neměl jsem na mysli mrtvolu.“ Hiller kývl hlavou za sebe, do chodbičky. „Tam vzadu je něco, co byste, myslím, měla vidět. Nebo… alespoň o tom vědět.“

Uvažovala o podivné volbě slov, ale šla z obývacího pokoje za ním.

Z chodbičky byl vstup jen do dvou místností: do mrňavé koupelny a do Shannonovy ložnice.

Na koupelně nebylo nic zvláštního, až na to, že byla zaneřáděná. Marnie do ní nahlédla a šla dál chodbičkou. Hiller zůstal stát hned ve dveřích do ložnice, ale přitom dál upíral zrak do chodbičky. Nechtělo se mu dívat do ložnice. Marnie prošla kolem něj a viděla proč.

Bylo tu jen základní zařízení: postel a noční stolek, obojí ve stejně nechutném stavu jako zbytek přívěsu. Prostěradla vypadala, jako by se nikdy neprala. Na nočním stolku stály láhve od piva plné nedopalků cigaret a válely se na něm papírové tácky a kelímky se zaschlými zbytky jídla. Bylo tu jediné okno se zataženými tmavozelenými závěsy. Od stropu visela holá žárovka. Marnie si všech těch věcí povšimla a hned na ně zapomněla, jakmile objevila důvod, proč se Hiller do místnosti nedíval.

Místo bylo vytapetováno fotografiemi. Digitálními, doma vytištěnými snímky na vysoce lesklém papíře formátu A4. Fotky byly seřazeny vedle sebe a pokrývaly stěny jako mřížka od podlahy ke stropu, od rohu do rohu. Jejich okraje se dotýkaly s absurdní precizností, třebaže nikde nebylo vidět ani kousek lepicí pásky. Listy papíru zřejmě byly přilepeny ke stěně sprejovým lepidlem. Výtvor posedlosti.

Marnie si uvědomila, že jí zrak mimovolně klouže po stěnách. Nechtěla, aby se zastavoval na každém jednotlivém snímku. Ale přesto je viděla. Viděla, co na nich je. Po několika vteřinách zamrkala a pohlédla ke dveřím. Hiller tam pořád stál. Marnie slyšela, jak dýchá skrz zuby.

Její dech zůstal tichý, ale cítila, že by se jí mohly roztřást ruce.

KDYŽ ZASE VYŠLA NA VERANDU, uviděla na okraji osvětlené scény zaparkovaný přenosový vůz televizního zpravodajství ABC7. Po týmu vyšetřovatelů dosud ani stopy.

Kráčela ke svému autu a pak do tmy za ním, aby nebyla všem na očích. Nějakých sto metrů na západ od přívěsu narazila na strouhu – málem do ní v nedostatečném osvětlení vkráčela. Strouha byla napůl zaházená odpadky a vyřazenými spotřebiči. Usedla na její okraj s pohledem upřeným k obzoru a přestala se bránit třesu rukou.

Seděla tam už pět minut, když se přes horizont na západě přehouply reflektory, to konečně přijížděl její tým. Zamžikala a odvrátila zrak – oči se jí předtím adaptovaly na tmu – a zadívala se na okraj strouhy vedle sebe.

A tam rozeznala, to, co před několika minutami vidět nemohla: stopy v odpadu po rukou a botách. Jako kdyby tu někdo dopadl na všechny čtyři při přeskakování strouhy. Nebo z ní vylézal.

Marnie vyndala z kapsy miniaturní baterku a rozsvítila ji. Pečlivě prohlížela stopy na tvrdém povrchu pouště a pak přejela paprskem na druhou stranu strouhy. Nic zvláštního tam neobjevila, ale v periferním světle paprsku ano.

Útržek látky zachycený na zubatém kusu kovu dole ve strouze.

Posvítila si na to. Byl to vytržený kus džínoviny, který visel ze špičatého hrotu nějaké zlomené osy.

Prakticky v téže chvíli upoutalo Marniinu pozornost něco dalšího. Posunula paprsek a v údivu zamžikala.

Metr pod ní ležela ve strouze stará pračka napůl zasypaná hromadou odpadu. U bližšího okraje pračky zahlédla v pouštním prachu dva útvary: otisky předních částí podrážek páru bot.

A možná ještě něco.

Marnie si posvítila na stěnu příkopu pod sebou a pomalu přejížděla světlem dolů k pračce. Naklonila se nad ní a přiblížila se baterkou i očima na několik centimetrů k otiskům bot.

Po obou jejich stranách byly otisky rukou, v záři světla sotva patrné. Osm prstů otištěných na kovu. Osm otisků prstů.

KAPITOLA PĚT

MUŽ, KTERÝ SI ŘÍKAL MANGOUSTE, vyšel zadním vchodem svého domu a zavřel za sebou dveře. Noc byla chladná a vlhká, pro Kalifornii v tomto ročním období atypická. Přešel zadní dvůr k brance, otevřel ji a prošel jí do lesa, který se za ní rozkládal. Tady byl vzduch ještě ostřejší, z přízemní mlhy, která se vytvořila v nižších částech lesa, vykukoval podrost.

V křoví byl průchod – nebyla to přímo stezka, ale moc k tomu nechybělo. Mangouste po něm šel asi sto metrů k místu, kde se otvíral do mýtiny o průměru nějakých patnáct metrů.

Uprostřed mýtiny bylo místo, kde povrch bzučel vibracemi vycházejícími zdola. Muž je pouze cítil – neinformovaný člověk by přes to místo mohl přejít tucetkrát a nevšiml by si toho.

Mangouste se pohyboval drobnými krůčky, dokud neobjevil místo, kde bylo bzučení nejsilnější. Pak se posadil do vlhkého listí. Bručel si sám pro sebe něco francouzsky a pročísl si rukou vlasy. Bříšky prstů přejel po nepatrných pozůstatcích jizvy, která se pod vlasy skrývala. Měl ji od dětství, přišel k ní před více než třiceti lety – způsobil ji úder cihlou od jiného dítěte, které ho pravděpodobně chtělo zabít.

Žil tehdy ve Francii, v Caen, bylo mu jedenáct a už dávno osiřel. Ve městě existovaly sirotčince, jenže to tam bylo horší, než když byl sám na ulici, a tak se jim podle možností vyhýbal. Žít na vlastní pěst bylo samozřejmě nebezpečné, ale člověk se může nebezpečí přizpůsobit. Žil bez domova skoro dva roky, když došlo k tomu incidentu s cihlou. Pamatoval si ho téměř dokonale, dokonce ještě dnes – jak tiše útok přišel a jak ho jenom z pekla štěstí přimělo, aby otočil hlavu a dostal jen nepřímou ránu místo smrtelného úderu. Vybavil si, jak instinktivně tehdy reagoval. Jaký to byl pocit vrazit čepel nože do hrdla toho druhého kluka. Jak ten zvláštní okamžik byl svým způsobem intimní: přidržoval ležícího chlapce za paže na hromadě pytlů s odpadky a poslouchal, jak naříká, zatímco mu z hrdla drobnými horkými výstřiky tryskala krev. Když ho tam o hodinu později našla policie, seděl s hlavou mrtvého chlapce v klíně a hýbal mu prsty, jedním po druhém, fascinovaný tím, že v nich není žádný život.

Čekal, že půjde do vězení, ale dopadlo to jinak. Dopadlo to tak, že strávil dva dny v cele a pak ho nějaký policista uprostřed noci probudil a vyvedl ho zadním vchodem. Ten muž ho posadil do dodávky a odvezl ho pryč; jel čtyři hodiny vleže na zadním sedadle a poprvé v životě se doopravdy bál – prostě netušil, co se s ním na konci cesty stane.

Stalo se to, že v dodávce usnul a probudil se ve velmi pohodlné posteli v pokoji s výhledem na nějaké rekreační město – úbočí plné obrovských vil táhnoucích se až k nábřeží jakéhosi jezera. Ukázalo se, že je to jezero Como v Itálii. Po policistovi, který ho v cele vzbudil, nebylo ani stopy, ale v obrovském domě se pohybovala spousta jiných lidí – dospělých i dětí. Chovali se k němu laskavě. Chápali jeho nedůvěru a dovolili mu, aby ze své ulity vylézal pomalu. Věděli, odkud přišel, věděli, jak žil. Vlastně toho věděli víc.

Tvůj otec byl voják, řekli mu. Věděl jsi to?

Přikývl. Ano, věděl to. Bylo to asi tak všechno, co o svých rodičích věděl – tato jediná věta.

Tvůj otec byl velmi dobrý voják. Loajální voják, který nám pomohl. Jsi tady proto, že se mu musíme odvděčit tím, že se o tebe postaráme. Toto je teď tvůj domov.

Znělo to příliš dobře, než aby to mohla být celá pravda, a také že nebyla. Zbytek se dověděl včas: Ano, jeho otec pro tyto lidi něco udělal, ale i od něj se bude očekávat, že pro ně něco po letech udělá. Jak se ukáže, bude se od něj očekávat, že toho udělá hodně. Proto ho k sobě vzali.

Ale to bylo v pořádku.

Vlastně to bylo víc než v pořádku. Ve chvíli, kdy to pochopil celé, už s tím byl srozuměn. To už žil mezi těmi lidmi celé roky, v jejich nádherných obydlích po celé Evropě, a jejich pohled na svět ho přesvědčil.

Někteří lidé nás označují za hnutí, říkali, ale to je nesprávný výraz. Jsme něco ryzejšího. Jsme idea – nejdůležitější idea na světě. Jednou už jsme byli velice blízko tomu, abychom svět změnili. Teď chceme dostat šanci zkusit to znovu.

K tomuto cíli využívali veškerou svou moc – a byla impozantní. Museli mít miliardy dolarů. Měli vlastní dopravní letadla vevnitř zařízená jako jachty. Měli mocné přátele, kteří je občas navštěvovali a zdržovali se dlouho do noci. Seděli kolem stolu a hovořili o tom, jaké by to mohlo být, kdyby se to před těmi mnoha lety vyvíjelo jinak. A hovořili o tom, jaké by to i tak mohlo někdy v budoucnu být.

Budeme-li trpěliví. Jestli vyčkáme, až nastane čas, a do té doby na sebe nebudeme upozorňovat.

Někteří z jejich mocných přátel byli politici z evropských zemí, ba i ze Spojených států. Někteří z nich vůbec nebyli bezvýznamní. K jejich přátelům patřil i slavný americký herec, který se u nich tu a tam zastavil, aby poskytl finanční podporu jejich věci; popíjel vodku Grey Goose, sedával u krbu a prohrabával žhavé uhlíky v obrovském krbu v pracovně. Pomyslete si, jaký by svět mohl být, říkával a v očích se mu odrážely mihotavé plamínky. Jen si pomyslete, jak by to bylo krásné.

V té době byl chlapec teenagerem. Ovládal pět jazyků a rozvinul se u něj talent pro regionální přízvuky, jimiž dokázal oklamat i domorodé mluvčí. Obzvlášť dobrá byla jeho americká angličtina – středozápadní nářečí, způsob, jakým mluvili všichni moderátoři zpravodajských relací. Byl vysoký, štíhlý a světlovlasý, jizva od cihly už dávno zarostla. Ztělesňoval všechno, o čem jeho pěstouni snili.

V té době mu dali jeho přezdívku: Mangouste. Mangusta. Líbil se mu její zvuk a trval na ní, kdykoli byl mezi přáteli. Rozhodl se věřit, že to bylo vždycky jeho jméno, dokonce už tehdy, když žil na ulici – především tehdy. To jméno bylo jako úder srdce, jako něco skutečného a pravdivého v jeho nitru, něco, co mělo zůstat stálé po celé roky a vzdálenosti a lži, které utvářely jeho život.

Nyní po všech těch letech, na jiné polokouli, se Mangouste zaklonil a přitiskl ruce k lesní půdě za sebou. V dlaních cítil vibrace. Hukot těžkých strojů hluboko pod zemí.

Budeme-li trpěliví.

Jestli vyčkáme, až nastane čas.

Mangouste zavřel oči. Čas trpělivosti vypršel.

KAPITOLA ŠEST

SILNICE ČÍSLO 395 BYLA PRÁZDNÁ. Na tomto jejím úseku, daleko na severozápad od Barstowu, nebylo nablízku žádné osídlení. Dryden seděl za volantem svého exploreru a sledoval Claire. Minuli starý billboard umístěný při zemi, z nějž zbylo holé dřevo, úplně vybělené za ta léta, co bylo vystaveno slunci. O půl kilometru dál landrover přibrzdil a sjel na plochý tvrdý terén. Jak jeho reflektory přejely okolím, nezahlédl Dryden nic než otevřenou krajinu a pár nízkých pahorků.

Sjel za landroverem. Popojeli ještě nějakých padesát metrů a potom Claire vypnula světla. Dryden zajel vedle ní a učinil totéž. Mohavská poušť byla černá jako inkoust, obzor na jedné straně slabě růžověl předzvěstí svítání jako nahřátá čepel.

Když nechali přívěs za sebou, zamířili k východu, pryč od přijíždějících policejních vozů a pak se širokým obloukem vrátili zpátky po vedlejších silnicích, aby dojeli do Arrowheadu z druhé strany a vyzvedli Drydenův explorer; teď byli asi hodinu jízdy od místa činu.

Claire otevřela dveře landroveru a vystoupila. V záři vnitřního osvětlení vozu kráčela dopředu, shýbla se u kořenů juky a vrátila se s mobilním telefonem v ruce. Vypadal jako laciný model s předplaceným voláním, takový ten typ, který můžete několikrát použít a pak zahodit, aniž byste zanechali jakékoli vodítko k vašemu pravému jménu. Nepochybně to byl tentýž telefon, kterým Drydenovi volala, předtím než dojela sem a odložila si ho tady.

Telefon na krátkodobé používání, a přesto Claire cítila potřebu nechat ho tady, když mířila k přívěsu. Dryden uvažoval o stupni paranoie, který by vyžadoval taková bezpečnostní opatření.

Claire zastrčila telefon do kapsy, vrátila se k SUV a pokynula Drydenovi, aby se k ní připojil. Dryden vypnul motor exploreru, vystoupil a přesedl si do landroveru na sedadlo spolujezdce.

I když byla ve voze skoro tma, Dryden vycítil stav, v jakém se Claire nachází: totéž vyčerpání, které se na ní zračilo v přívěsu. Její dýchání se mu nelíbilo. Viděl proti kalnému obzoru, jak sedí sesutá za volantem a vlastně ho používá jako oporu.

„Poslední tři dny jsem prakticky nespala,“ řekla. „Možná dohromady pár hodin.“

„Pověz mi, o co tady jde,“ vybídl ji Dryden. „Všechno.“

Claire přikývla, ale dlouhou dobu nepromluvila. Dryden měl dojem, že dosud ji poháněl jenom stres. Zhluboka se nadechla, pak pustila volant a otočila se na sedadle. Sáhla dolů za opěradlo, vzala něco z podlahy před prostřední sedačkou a položila to na konzolu mezi sebe a Drydena. Ve tmě to znělo jako klepnutí krabice z tvrdého plastu.

Claire ji otevřela, sáhla dovnitř a o vteřinu později ožil displej tabletu, který ozářil interiér landroveru bledým světlem.

Plastový kontejner byl velký jako kufřík a vnitřek i víko měl vyložené šedým molitanem. Tablet byl pásy připevněný pod víkem a teď mířil displejem dopředu, poněvadž víko bylo úplně odklopené.

Druhá polovina krabice obsahovala přístroj, který Dryden nedokázal identifikovat. Velikostí se podobal malé krabici s cereáliemi a byl chráněn polystyrénovou formou kopírující jeho rozměry. Přístroj byl vyrobený z černého plastu s ventilačními otvory nahoře a po stranách. Štěrbinami prosvítalo odněkud zevnitř slabé červené diodové světlo. Přístroj vydával nízký, sotva slyšitelný hukot, který stoupal a v nejvyšším tónu zase klesal. Úzký kabel, pravděpodobně USB, propojoval zařízení s tabletem.

Na chvíli Claire podivný přístroj ignorovala. Klepla na displeji tabletu na ikonu s označením ARCHIV. Otevřelo se okno souborů s dlouhým seznamem, který vypadal jako zvukové klipy – všechny ikony byly ve tvaru drobných symbolů reproduktoru. Claire sjela na konec seznamu a klepla na třetí soubor od konce.

Otevřel se zvukový program a soubor se začal přehrávat.

Dryden slyšel ženský hlas, který mluvil pod clonou statické elektřiny. Tak to pokračovalo pět nebo více vteřin a pak se zvuk vyčistil natolik, že Dryden dokázal porozumět většině slov:

„… prohlásila, že neuvede žádná jména, dokud nebudou vyrozuměni rodiče. Mluvčí Úřadu šerifa v San Bernardinu nám sdělil, že znají totožnost pouze jedné z obětí, přičemž vycházejí z tísňového volání, které bylo přijato těsně po druhé hodině ráno. Soudní lékaři se pokusí identifikovat ostatní tři podle záznamů zubních lékařů. Předávám slovo Richardu Amisovi, který je stále na místě činu. Richarde.“

Následovala chvíle syčivého ticha a pak se rozhovořil nějaký muž.

„Tamryn, na místě činu je stále velice živo. V kterýkoli normální den projedete kolem tohoto místa a po celé míle nezahlédnete jediné auto, ale dnes ráno je tu dobrý tucet vozidel, místní i federální úředníci, včetně vyšetřovatelů požárů. Podle toho, co jsem zaslechl, důkazy podporují to, co předpokládala první prohlídka místa činu. Majitel přívěsu Harold Heeley Shannon držel čtyři oběti v kleci, a když zjistil, že zavolaly policii, zapálil přívěs, uprchl a oběti nechal zamčené uvnitř. Tamryn, musím ti říct, že jsem viděl na tomto místě řadu vyšetřovatelů, kteří neskrývali své emoce. Nepodobá se to ničemu, co jsem kdy za svou desetiletou reportérskou praxi viděl.“

Další pauza a návrat ženského hlasu.“

Ráda bych našim posluchačům znovu poskytla popis pachatele, Harolda Heeleyho Shannona. Je to běloch, šedesát dva let, dlouhé šedivé vlasy, šedivé vousy, vlastní červený ford fiesta registrovaný v jeho…“

Její slova překryl na několik vteřin výboj statické elektřiny.

„… opět se vám ozveme, jakmile budeme mít další poznatky o vývoji tohoto případu. Pro ABC7 FM Tamryn Bellová. Je osm hodin jedenáct minut.“

Z výbojů statické elektřiny se vynořily první tóny reklamy; Claire klepnutím zastavila klip a zavřela přehrávač.

Dryden zíral s rozšířenýma očima na displej tabletu. Všechno, co tu slyšel – a všechno to, co viděl v přívěsu – vypadalo naprosto reálně a zároveň neskutečně. Jako připínáčky zapíchnuté do prázdna v místě, kde by měla být zeď.

V myšlenkách se začal zabývat jednotlivostmi: Ta žena v rozhlase řekla, že je osm hodin jedenáct minut a reportér v terénu hovořil o ránu. Osm hodin jedenáct minut ráno. Nebylo ještě ani půl páté ráno. Nad Mohavskou pouští dosud zářily hvězdy

Dryden pohlédl na časové označení u souboru: 7. 8. 2015 – 21:47

To bylo včera večer kolem tři čtvrtě na deset, pár hodin předtím, než mu zavolala Claire.

Dryden vzhlédl od displeje a viděl, že se Claire na něj dívá a posuzuje jeho reakci. Dryden jí chvíli hleděl do očí a pak jen zavrtěl hlavou.

Nechápu. Vysvětli to.

Zdálo se, že se Claire chystá promluvit, ale zarazila se. Zavřela oči a opřela se hlavou o opěrku. Pak je zase otevřela a zavřela seznam zvukových nahrávek.

Na displeji tabletu klepla na programovou ikonu označenou prostě PŘÍSTROJ. Vypadalo to, že počítač žádnou jinou aplikaci nemá. Když se otevřela, viděl Dryden prázdné programové okno se čtyřmi tlačítky: ON, OFF, RECORD a STOP.

Teď bylo zvýrazněno tlačítko OFF. Claire klepla na ON.

Pár vteřin se nedělo nic. Pak zmizelo červené světlo uvnitř plastové krabice a rozsvítilo se zelené. Hluboké cyklické hučení se zrychlilo, jeho tón stoupal a klesal v rozmezí frekvence dvakrát až třikrát vyšší rychlostí, než byla ta původní.

Jako když se něco probouzí, pomyslel si Dryden.

Pak se z reproduktorů počítače ozvala statická elektřina. Ustálená, syčící jako zavzdušněné vodovodní potrubí.

„Dej mu čas,“ řekla Claire.

Ale už za deset patnáct vteřin výboje ustaly. Vloudila se zesilující melodie: La Grange od ZZ Top. Skoro okamžitě zase zanikla v syčení. Zmizela.

Více než minutu se neobjevilo nic k poslouchání. Claire neustále nakláněla hlavu, jako by chtěla zachytit i ty nejjemnější změny ve výbojích.

Pak zkreslení znovu ustoupilo a prodral se jím mužský hlas, hluboký a rozvážný, který o něčem klidně hovořil. Netrvalo dlouho a bylo možné rozeznat, o čem:

„… dva a dva s Almodovarem na pálce, který udělal v posledních čtyřech hrách vždy jeden odpal. Točený míč mimo a jsou to tři špatné a dva dobré míče. Máme jednoho vyautovaného a jednoho běžce na druhé metě, skóre je jedna nula pro San Diego.“

„Myslíš, že Padres hrají v půl páté ráno?“ zeptala se Claire.

Dryden na ni zíral a čekal, že toho řekne víc. Přímý přenos pokračoval.

„Nadhoz, Almodovar ho částečně zasahuje, míč letí vysoko k levému sloupu, stále tři a dva.“

Claire se dotkla displeje hodin na přístrojové desce landroveru. Přejela špičkou prstu po svítících číslicích: 4:27.

„Plus minus jedna minuta,“ řekla. „Tvrdím, že Almodovar provede ten odpal dnes odpoledne asi tak ve 14:51.“

Dryden rozuměl a nerozuměl. Připínáčky pořád vězely v prázdnu. Znovu zavrtěl hlavou.

Claire odpověděla přikývnutím.

„Posloucháš něco, co se dosud nestalo,“ řekla.

KAPITOLA SEDM

DRYDEN PŘESTAL VRTĚT HLAVOU. Teď jenom zíral. Na Claire, pak na černou krabici, pak na tablet. Z reproduktorů se stále ozýval hlas komentátora. Na Almodovara šel čtvrtý špatný míč a pálkař odkráčel.

„Deset hodin dvacet čtyři minuty,“ řekla Claire. Položila ruku na černou krabici. Zelené světlo linoucí se štěrbinami obtahovalo obrysy jejích prstů. „Sbírá rádiové signály deset hodin a dvacet čtyři minuty předtím, než jsou vysílány.“

Dryden zíral a snažil se pochopit, jak by něco takového mohl být žert. Přívěs byl reálný. Muž, kterého zabil, byl reálný. Tato část, ale… ne. Musel to být nějaký žert, třebaže bylo těžké si představit, že by něco takového provedla Claire Dunhamová. Bylo to v přímém rozporu s její povahou.

„Reaguješ úplně stejně, jako jsem reagovala já,“ řekla Claire, když jsem to viděla poprvé. Každý by tak reagoval.“

„To, co tady říkáš, není možné,“ řekl Dryden.

„Sám jsi to řekl v tom přívěsu. Jak jsem to mohla vědět? Nikdo na světě, kdo nebyl v té kovové kleci, nemohl předvídat to tísňové volání.“

Dryden se v duchu vrátil k záznamu rozhlasových zpráv. Řekl: „Ten zvukový klip, ti reportéři, co hovoří o tom, že ta děvčata jsou mrtvá…“

„Nahrála jsem ho včera večer ve dvacet jedna čtyřicet sedm,“ řekla Claire, „když ji tento přístroj přijal.“

„Chceš tvrdit, že ta zpráva bude ve skutečnosti odvysílána dnes ráno v osm hodin jedenáct minut?“

Přes Claiřinu tvář přelétl výraz chmurného pobavení. „Ne, teď už nebude.“

Dryden se odvrátil a pohlédl do noci. Červený okraj horizontu byl jasnější než před chvílí, ale na jih od něj byla slabá světelná šmouha Barstowu stále viditelná.

Baseballový zápas opět pozvolna překrývala statická elektřina, až ho úplně vymazala. Zdálo se, že s Drydenovým myšlením to dopadlo stejně. Vyprchalo do éteru.

„Nevím, jak to funguje,“ pokrčila rameny Claire. „Vlastně to neví nikdo – dokonce ani lidé, kteří to sestrojili. Rozumím tomu tak, že o to náhodou zakopli.“

„Jací lidé?“

„Společnost, pro kterou jsem začala pracovat teprve před měsícem. Jmenuje se Bayliss Labs. Je to detašované pracoviště jednoho velkého zbrojního dodavatele v údolí. Bylo odštěpeno z bezpečnostních důvodů – Bayliss pracuje na opravdu citlivých technologiích. Na věcech, které jsou zatraceně na hraně.“

Dryden si uvědomil, že většinu slov vůbec nevnímá. Nedokázal se odpoutat od toho, co řekla předtím. Nedokázal se odpoutat od toho přístroje.

Claire otevřela ústa, aby pokračovala, ale Dryden zavrtěl hlavou. „To prostě není možné,“ vydechl. „To, co tvrdíš, že ta věc dokáže… to není možné. To není něco, o co zakopneš.“

„Je. Jim se to stalo.“

Dryden se zmohl jen na další zavrtění hlavou.

Claire začala něco říkat a pak se zarazila. Zdálo se, že si srovnává v hlavě, co mu chce říct. Nakonec zvedla hlavu. „Vzpomínáš si na reportáž ve zprávách před několika lety o částici zvané neutrino?“

„Už jsem to slovo slyšel. Nevzpomínám si, že bych o něm slyšel něco ve zprávách.“

„Byly kolem toho velké hádky ve vědecké obci po celém světě. Byl proveden pokus, který podle všeho naznačoval, že neutrina putují rychleji než světlo. Už si vzpomínáš?“

Dryden o tom uvažoval. Přikývl. „Matně.“

„Nebyla to zrovna senzace na první stránku, ale tak trochu se to dostalo všude. Bylo by to něco, kdyby pozdější experimenty potvrdily, že je to pravda, ale žádná strana nepřišla s jednoznačným závěrem. Řada lidí to hodila za hlavu. Řada dalších lidí na tom dál pracovala. Bayliss spustil několik menších projektů věnovaných této myšlence a používal neobvyklé materiály ve snaze o interakci s neutriny – to bylo samo o sobě komplikované; neutrina se chovají podivně, dokonce i v očích fyziků, kteří jsou zvyklí na podivné věci, jako je třeba kvantová mechanika. Neutrina a většina ostatní hmoty na sebe navzájem nepůsobí; jsou vyzařována sluncem a ta, která dopadnou na Zemi, jí obvykle projdou, aniž by se srazila byť jen s jediným atomem. Uvažuj o tom – proklouznou planetou, aniž by se jí dotkly. Projekty v Baylissu byly zaměřené na objevení materiálů, které by zachycovaly neutrina jako anténa. Používali přitom vrstvičky grafenu spolu s vrstvami dalších materiálů, které se ani nebudu pokoušet vyjmenovat. Asi po roce práce se začaly objevovat výsledky.“

„K čemu by to bylo?“ zeptal se Dryden. „Čeho by dosáhli tím, že by je zachytili?“

„Kdo ví? Obyčejně přijde nejdřív objev a aplikace následují. Lidé vždycky přijdou na nějaké využití nové hračky. Ale vím, že tento výsledek nečekali.“ Ukázala na přístroj.

Dryden se na něj znovu zadíval. „Ale jak může dělat to, o čem mluvíš? Jak dokáže zachycovat rádiové signály, které ještě ani neexistují?“

„Umím to vysvětlit jenom tak, jak jsem to slyšela, přičemž všechno, co jsem slyšela, byly dohady odborníků.“

„Jako například?“

„Slyšel jsi někdy o Stephenu Hawkingovi? Stručná historie času?“

„Zběžně jsem to prolistoval. Tak před dvaceti lety. Už si z toho nic nepamatuju.“

„Pravděpodobně něco pomotám,“ řekla Claire, „ale to hlavní se týká samotného času. Co čas vlastně je. Je to fyzikální veličina; není to jenom nějaký lidský výmysl k měření hodin a roků. Čas je něco reálného, jako gravitace a světlo. A není jen jako ty veličiny – je s nimi spoutaný. Lidé jako Einstein a Lorentz vypracovali asi před sto lety základy. Otázky jako dilatace času – jak se s přibližováním k rychlosti světla tok času pro člověka zpomaluje. To je neoddiskutovatelný fakt. Nikdo s ním nepolemizuje.“

„No dobrá,“ připustil Dryden.

„Lidi v Baylissu dospěli k přesvědčení, že neutrina – alespoň některá z nich – opravdu putují rychleji než světlo, a je-li tomu tak, pak se vlastně pohybují proti toku času.“

Dryden z ní nespouštěl oči. „Chceš říct zpětně v čase.“

Claire přikývla. „A je možné, že dokážou přenášet informace. Je možné, že v budoucnosti absorbují energii rádiových vln a tutéž energii uvolňují, když je tento přístroj zachytí v přítomnosti. Jestliže této energie absorbují dostatečné množství – v určité struktuře, která vytváří rádiový signál – pak se tato struktura může projevit, když tento přístroj neutrina zachytí. Tyto částice budou prostě fungovat jako vysílač. Jako zesilovač.“

Dryden tu představu vstřebával. Očima sklouzl na černou krabici, přízračné světlo z jejího nitra se jako by čeřilo hlubokým hučením.

„Upozornila jsem tě,“ dodala Claire, „jsou to dohady. Na nic lepšího nepřišli. Možná že to tak vůbec nefunguje, ale nějak to skutečně funguje. A jakmile si lidé v Baylissu jednou uvědomili, o co zakopli, vyděsilo je to k smrti.“

Pohlédla na něj. Dryden zvedl oči a setkal se s jejím pohledem. Když znovu promluvila, bylo její vyčerpání očividné. „Potřebuju, abys mi věřil.“

Dryden chvíli nic neříkal. Pak promluvil a skoro sám sebe překvapil.

„Dobrá. Kristepane… dobrá.“

Viděl, jak se jí ulevilo.

„Najali si tvou firmu k zajišťování bezpečnosti?“ zeptal se Dryden. „Když dostali strach?“

Claire zavrtěla hlavou. „Ne mou firmu. Mě osobně. Najali mě jako šéfku jejich vnitřní bezpečnosti. Výkonný ředitel v Baylissu byl můj přítel, Dale Whitcomb. Setkali jsme se před pár lety, kdy jsem měla na starosti ostrahu jeho domu – zachránila jsem mu život, pravděpodobně i životy členů jeho rodiny. Minulý měsíc mě požádal, abych nastoupila do Baylissu, protože mi důvěřoval a protože jsem nepatřila k zaměstnancům společnosti. Potřeboval někoho takového. Někoho, u koho si mohl být jistý, že ve skutečnosti není loajální vůči někomu jinému.“

Drydenovi připadalo, že ví, kam tím míří. Čekal, až bude pokračovat.

Chvíli se zdálo, že to nedokáže. Zřejmě ji zachvátila další vlna vyčerpání – ani ne tak únavy jako prázdnoty. Pak zamžikala, nadechla se a přiměla se hovořit dál:

„Dale říkal, že má strach od chvíle, kdy si uvědomili, co ta věc umí. Od toho prvního odpoledne, kdy on a několik techniků v laboratoři poslouchali první přicházející signály a dali si věci dohromady. Říkal, že jim naskočila husí kůže. Řekl, že to definitivně pochopil při zprávách o počasí. Počasí té noci – deset a půl hodiny v budoucnosti, ale ne jeho předpověď. Prostě podrobný přehled pronášený v přítomném čase. To ho konečně zasáhlo naplno. Co ta věc dovedla a co to znamenalo, kolik by se vyrojilo lumpů, kteří by po ní šli, pokud on a všichni ostatní nebudou dost opatrní. Tvrdil, že se cítí, jako by se ocitl v Steinbeckově knize Perla.“

Po odmlce Claire pokračovala:

„Dale Whitcomb okamžitě pochopil pozitivní možnosti přístroje,“ řekla. „Ty byly naprosto zřejmé: třeba informace o havárii letadla s desetihodinovým předstihem, nebo o jakékoli jiné katastrofě, která přichází bez varování. Změnilo by to svět.“

Negativní potenciál byl rovněž nabíledni. Pokud by se takový přístroj ocitl v rukou nesprávných lidí, mohl by napáchat nejrůznější škody. Nebylo těžké si představit, co by mohli provést s finančními trhy, ale to by podle všeho byla jen špička ledovce.

Okamžitě vyvstala první zneklidňující otázka: Komu o tom říct?

Papírově byla odpověď nasnadě. Existovaly příslušné komunikační kanály pro postup – jistí lidé na ministerstvu obrany, jimž měly Bayliss Labs hlásit, když dosáhnou nějakého průlomu.

„A bylo by to v pořádku, pokud by to, co vytvořili, byl nějaký lepší radarový systém pro bezpilotní letouny,“ řekla Claire. „Ale tohle… Proboha, oficiální kontakt pro Bayliss na obraně byl muž, kterého ani ne před rokem vyšetřovali pro podvod. Jaký by měl být správný krok? Říct to všechno tomu chlapovi a doufat, že to dobře dopadne? Nebo ho přeskočit a oslovit někoho jiného a doufat, že u něj budou mít štěstí?“

Whitcomb zvolil jiný postup, řekla. Měl osobní kontakty ve Washingtonu: lidi, s nimiž chodil občas na obědy a večeře během své dlouhé kariéry v nezmapovaném prostoru mezi obchodem a vládou. Věřil, že přinejmenším někteří z nich jsou pod nánosem politiky slušní lidé. Whitcomb dospěl k závěru, že nejbezpečnější bude sjednat si schůzku s několika z nich najednou a technologii jim předvést. Ukázat ji těm pečlivě vybraným spolehlivým jedincům a získat jejich pomoc a radu, jak postupovat.

Potřeboval čas, aby si celý postup připravil. Čas na to, aby se ujistil, že si zvolil ty pravé lidi, a pak další čas, aby je svedl dohromady, aniž by jim cokoli předem prozradil. Vzhledem k vytíženosti takových lidí bylo na zorganizování zapotřebí několik týdnů. Možná až měsíc.

Což ho tak trochu znervózňovalo.

Měsíc je pro celou společnost dlouhá doba na to, aby tajemství udržela.

Bayliss Labs nebyly podle žádného měřítka nijak velké: zaměstnávaly méně než dvacet lidí a celý podnik sídlil na jednom místě v Palo Alto. Laboratoře, kanceláře – všechno pod jednou střechou. Ale i při tak malém okruhu zasvěcených se Whitcomb obával úniku informací. Měl k tomu dobrý důvod. Někteří z jeho zaměstnanců měli blízko k mocným lidem zvenčí. Jeden z finančních referentů získal své místo díky tomu, že byl synovcem jednoho z hlavních akcionářů. Bylo snadné si představit, jak ten chlapík sděluje svému strýci přinejmenším něco o té velké novině. Existoval ještě půltucet dalších podobných slabých míst, většinou kontaktů vedoucích k původní společnosti, velkému zbrojnímu dodavateli.

„Dale mě požádal už tři dny po objevu, abych se k němu přidala,“ pokračovala Claire. „Mám za to, že chtěl prostě mít vedle sebe nějakého spojence. Alespoň jednoho člověka, kterému by mohl absolutně důvěřovat.“

„Co se dělo, když jsi nastoupila?“ chtěl vědět Dryden.

„Nějakou dobu nic. Všichni mluvili tak, jak se od nich očekávalo. Souhlasili s Daleovými představami, jak se obrátit na vládu, a výzkum mezitím pokračoval. Vyrobily se další prototypy přístroje. Zkoušeli ho vylepšit, ale vždycky došli ke stejnému výsledku. Časový rozdíl byl pokaždé deset hodin dvacet čtyři minuty. A nedá se to nijak seřídit – nemůžeš nic ladit na stupnici nebo něco podobného. Prostě slyšíš to, co slyšíš. Ale i tak to všechno ze začátku vypadalo dobře.“

„Zdánlivě,“ podotkl Dryden.

Claire přikývla. „A pak už ne.“

Dryden čekal.

Claire se naklonila dopředu a objala pažemi volant. Opřela si o něj čelo. Uplynula drahná doba a Dryden si pomyslel, že snad ztratila vědomí. Pak ale znovu spustila.

Ona i Dale se ze všech sil snažili dávat pozor na úniky informací, řekla. Pomalu až paranoidně. Přibrali jednoho mladíka jménem Curtis, jednoho z počítačových odborníků, kterého Dale znal déle než kohokoli jiného ve společnosti, aby pomohl při sledování ostatních. Sledování zahrnovalo soukromé komunikace v bydlištích zaměstnanců, přestože to bylo nezákonné. V sázce bylo příliš mnoho.

Ale skoro čtyři týdny ani jeden z nich tří nenarazil na nic podezřelého. Zdálo se, že je všechno v pořádku. Až teprve před třemi dny.

Ve středu ráno pět minut před šestou zazvonil Claiřin telefon. Volal Dale a v hlase mu zněla panika.

Okamžitě vypadni z domu. Nasedni do auta a někam odjeď.

Cože? Dale, co to má znamenat?

Curtis něco zjistil. Důkaz, že se něco děje.

Co tím chceš říct?

Myslíme si, že v Baylissu jsou lidé, kteří pracují pro někoho venku, poskytují mu výkresy těch přístrojů, možná že už od prvního dne po objevu. Někomu venku, kdo má bohaté zdroje, ještě nevíme, kdo to je.

Dale…

Ježíši, Claire, prostě nasedni do auta…

Už jdu.

Vzpomínáš si na to bezpečné místo, které jsi vybrala, když jsi chránila mou rodinu? To místo, kde bychom se všichni sešli, kdyby se něco stalo?

Ano.

Schovám tam jeden z těch přístrojů. Chci, aby sis ho ještě dnes vyzvedla.

Dale, co hodláš dělat?

Nic příliš riskantního, pokud se tomu budu moct vyhnout.

Kde je Curtis?

Sejde se se mnou později. Říká, že od těch lidí stáhl spoustu dat – jakýsi zabezpečený server, který používali pro komunikaci. Něco z toho, co zjistil, už mi řekl – jde z toho mráz po zádech, Claire.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Signál.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.