Stanislav Brabec

Narodil se 23.12.1961 v Rokycanech. Od roku 1964 až do současnosti, žije v Praze. Již od dětství měl literární sklony a přispíval povídkami do školního časopisu. Jeho zájem o knihy vedl později i k vystudování střední polygrafické školy. Po jejím ukončení nastoupil na praxi do tiskárny Svoboda. Jeho literární tvorba se zaměřuje především na historickou krimi ze středověkého prostředí. Mimo literární činnost se také věnuje malbě obrazů technikou fixované křídy, které vystavoval v několika výstavních síních u nás, i v zahraničí.

Labyrint ticha

V zapadlých koutech Čech, se na začátku třináctého století, jen těžko prosazuje křesťanská víra. O to víc to platí o území, kde prales, nedotčený dosud lidskou rukou, prolíná moře skal, skrývající ve svých útrobách nekonečné bludiště, prosté cest, kam se lidé té doby neodvažují příliš vstupovat. Přesto z této krajiny přicházejí podivné zprávy o ďáblech a podivných zvířecích bestiích, jež z nich vylézají a škodí lidem v širokém okolí. Král Václav, má však s tímto krajem své plány a pověřuje Vítka z Březnice, aby se tam vydal, je prověřit. Ten musí svést boj se svým nitrem, neb jeho milá, Markéta z Volfštejna, byla zrovna unesena. Nakonec se ale podrobí a poslechne krále na úkor hlasu svého srdce. Cesty osudu jsou však nevyzpytatelné a podrobí Vítka děsivé zkoušce proti silám, jež snad nejsou ani z tohoto světa a dotýkají se i osudu jeho milé.

Stanislav Brabec

Labyrint ticha

2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Stanislav Brabec, 2015

© INDEART, 2015

www.indeart.cz

978-80-7519-124-3

Obsah

Prolog

I. kapitola: Dovádivé hry divokých vyder přeruší svist šípů lovců. Ony však nejsou jejich cílem. Dnes se loví něco úplně jiného!

II. kapitola: Přijíždějící jezdec věští starosti. Co zvítězí? Láska v srdci rytíře, či poslušnost králi?

III. kapitola: Každá daleká cesta je nepohodlná, zvláště když je za neznámým cílem a my ji podstoupíme jako neforemný pytel přehozený přes hřbet vlastního koně.

IV. kapitola: Rozhodnutí krále jsou nevyzpytatelná. Pověřil Vítka úkolem, jenž se podobá božímu soudu.

V. kapitola: Mělnické hradiště přetéká společenským životem. Přesto skrývá nejednu tajemnou událost.

VI. kapitola: V níž zasyčí hlas zmije, plazící se po urozené odnoži Ostve.

VII. kapitola: Je pořádán velkolepý hon, kterého se všichni účastní. Záhy však Vítek přemýšlí, kdo byl vlastně lovnou zvěří. Zda divoký kanec, či on, nosící ve znaku jeho hlavu.

VIII. kapitola: Co počít, když křesťanský Bůh ji opustil? Upadnout do tenat toho pohanského? Není to však sám ďábel? A kde ho hledat? Ještě že má své nadháněče.

IX. kapitola: Vítek dostává očekávaný vzkaz od svého tajuplného průvodce. Musí však čekat do úplňku, než ho bude moci vyhledat. Jak má ale v noci odolat ďáblu v jeho nejsvůdnější podobě?

X. kapitola: Vítek zpytuje svědomí a vzpamatovává se z prožité noci. Osud mu však nedopřává klidu a připraví mu další, v které má dokonce zemřít za ostrého měsíčního svitu, prozrazujícího úplněk.

XI. kapitola: Zdá se, že jsou všichni zachráněni, až na Markétu. Ta zemřít musí a je jen otázkou, kdo bude vykonavatelem, zda vlci, lidi, či sám ďábel, obývající toto podivné místo, kde se ocitli.

XII. kapitola: Vítek se ocitá v podivném labyrintu skal. Ač není sám, neopováží se porušit jeho tíživé ticho. Na to mají právo jen démoni a anděl na pokraji zoufalství.

XIII. kapitola: Podivné hradiště na ještě podivnějším místě se stává vězením pro Markétu. Ač i tu žijí lidé, zdá se, že jejich duše nedojdou nebeské věčnosti, ale spíše té pekelné. Vždyť průvodce z hlubin se již představil.

XIV. kapitola: Blízko skalního labyrintu převládá v lidech posvátný děs. Ten však nezachvátí duši rytířovu a ta je odměněna setkáním s kouzelnou vílou.

XI. kapitola: Má nevinná oběť zastavit zplozence z pekla, či zastrašit Markétu? Zdá se, že obojí. Možná však je jen zástěrkou k přilákání oběti úplně jiné.

XVI. kapitola: Vítek se vydává znovu ke skalnímu jezírku a spatří nad ním kamenného boha. Než se den prozáří sluncem, jiný bůh ožije, a než se rytíř vzpamatuje, uvrhne ho do zajetí duchů.

XVII. kapitola: Zdrcený rytíř čeká potupnou smrt. Místo ní je mu však nabídnut nízký handl. Nakonec jej jedna síla lásky osvobodí a druhá pošle do záhuby.

XVIII. kapitola: Zjevení podsvětního boha Grůla znamená smrt a je při tom jedno, kdo je, či není, jeho uctívačem.

XIX. kapitola: V labyrintu ticha.

XX. kapitola: Snad i uprostřed pekla lze nalézt trochu štěstí. Plane-li člověk láskou, tak určitě. Vše však překazí opětovné zjevení ďábla. Což je opravdu nesmrtelný a nikdy ta hrůza neskončí?

XXI. kapitola: V níž se ďábel mění kouzelným zaklínadlem v anděla.

Prolog

Studený vítr zavál štěrbinou skal a na nahé kůži dívky vyrazily pupeny jako na oškubaném těle mrtvé husy. Také ona bude brzy mrtvá jako ta drůbež, jenže jejím úkolem není nakrmit hladové hrdlo prosťákovo, ale samotné hrdlo jednoho z ďáblů. Stojí a necítí chlad všude kolem. Stojí a necítí nic. Oči má strnule upnuté na skálu před sebou a čeká. Čeká na smrt jako někdo, kdo si ji přeje. Jako ten, co již splnil všechna svá poslání na tomto božím světě a je smířen s Bohem. Jak se to ale mohlo stát?

Vždyť je tak mladá!

Její obnažený klín sotva obrostl jemným chmýřím.

Drobná prsa se dmou klidným dechem a ruce spočívající volně podél těla se ani nesnaží zakrýt její nahotu.

A to tu není sama!

Zpovzdálí ji sledují oči ženy oděné do bílého roucha a kruh mužů stojící okolo dívky, hrající na dlouhou píšťalu.

Podivné shromáždění.

Podivná hudba.

Z hrdel mužů teď vytryskl táhlý nápěv. Odrazil se od okolních stěn a zanikl v poryvu větru. Tam zezdola, z pukliny ve skalách, mu povědělo chraplavé zařvání.

Nikdo se nepodivil, nikdo se nepohnul.

Ti nahoře ani ta nahá stojící dole.

Zařvání se ozvalo znovu a se strašným supěním se z nitra skály vyřítilo ven obludné stvoření. Ani na chvíli nezaváhalo a objalo nebohou dívku svými prackami, plnými zahnutých drápů. Šeredná olezlá tlama se rozevřela a pohltila hlavu nebožačky, jež ani hláskem nedala najevo, co cítí.

Mladá panenská krev se rozstříkla všude kolem a oči ženy v bílém se v jakémsi vytržení zdvihly do výše. Tam, na vysoké skále, byla vytesána podoba prastarého boha, jehož postava zdobená mohutným parožím ještě teď budila hrůzu.

Kolikátou oběť již vidí?

Co vše se zde již muselo odehrát?

Bude již spokojen?

A na jak dlouho?

I. kapitola
Dovádivé hry divokých vyder přeruší svist šípů lovců. Ony však nejsou jejich cílem. Dnes se loví něco úplně jiného!

Slunce opíralo své paprsky do zasněžené krajiny. Nehřálo, vždyť zima teprve začínala, ale vzbuzovalo dojem, že je stále tady a nemíní se vzdát své moci, rozehřívat duše tvorů pachtících se tam dole všude vůkol.

Sníh pomáhal paprskům vrhat odlesky světla a jejich hrou dociloval pocitu klidu a pohody.

Bylo přeci krásné ráno, takové, jaké nebylo už mnoho dní. Nejprve jeho kouzlu podlehla zvířata. Tu přelétl nesměle pták z větve na větev, směšně při tom poskakuje po jejím okraji a natáčel hlavičku všemi možnými směry, hledaje potenciální nebezpečí.

I laň, jinak tak plachá, opustila teď váhavě bezpečný stín lesa. Zastavila se a opatrně nabrala vzduch, vrtíc svými nozdrami. Rozhlédla se po malé pasece a vykročila k břehu řeky, jež tu s veselým zurčením ubíhala. Slezla z nízkého břehu a začala hltavě pít.

Prošla se rozvážně mělkou vodou a pak, opláchnuvši si nohy až ke stehnům, vyběhla spěšně na břeh a dala se do okusování výhonků prostých sněhu.

Zpoza druhého břehu ji neklidně pozorovaly další oči. Leskly se jako korálky a neklidně těkaly od břehu k břehu. To mladá vydra opustila svůj vodní brloh a snažila se zjistit, zda bude bezpečné vylézt na velký plochý kámen uprostřed toku, kde se tak ráda vždy vyhřívala.

Posléze se tam odvážila.

Nebyla však sama.

Hladinu za ní čeřilo další chlupaté tělo.

Byl to tedy páreček. Obkroužily kámen a pak na něj každý z jiné strany vylezl. Dotýkaly se čenichy a začaly si hrát. Vzájemně se snažily převrátit na záda a posléze i svrhnout zpátky do rychlého toku. Lezly po sobě, válely se a chňapaly tlamičkami s ostrými zoubky po své tlusté mokré kůži.

Srna je ze břehu pozorovala a mlela sanicemi, aby zpracovala co nejrychleji vše, co před chvilkou utrhla.

Jedna z vyder teď s hlasitým šplouchnutím spadla do vody. Hned se však drápala zpátky nahoru, nedbajíc pohoršeného pohledu tvora, jenž je sledoval ze břehu.

Hra pokračovala dál a nabývala na intenzitě.

Všude vládl klid a mír krásného zimního rána.

Snad by to tak trvalo celý den, kdyby náhle srna na břehu nezbystřila, nepřestala žvýkat a zastříhala ušima.

Zdvihla při tom hlavu a strnula, naslouchajíc větru.

Už už to vypadalo, že se uklidnila, vždyť zase sklonila svou tlamu a utrhla další trs trávy, vykukujíc zde z říčního břehu, když znovu strnula.

Už ale neváhala.

Cukla sebou do strany a mohutnými skoky zamířila zpět do lesní tišiny. Vydry na kameni to zaregistrovaly, ale pokračovaly dál v rozverném hraní.

I je však náhle zarazil poplašný skřek ptáka, vzlítnuvšího z křovin, prostírajíce se dál podél řeky.

Zdvihly své mokré naježené hlavičky a sklouzly hbitě do vodního toku. Zaveslovaly nohama a již se skryly pod převislým břehem, kde měly své doupě.

Opatrně odsud vykukovaly, jakoby se chtěly ujistit, že poplach byl jen planý a oni budou moci pokračovat v dovádění na svém kameni.

Mýlily se však.

Hle!

Tu i k nim dolehl z dálky nepatrný zvuk zacinknutí kovu o kov. Někdo se sem blížil a podle zvuku to byl určitě ten tvor, jenž vysílá střely nesoucí smrt všemu živému.

Nezbývalo nic jiného, než se schovat do bezpečí pevného břehu. Učinily tak, a pudově si tak zachránily svůj život. K řece se totiž opatrně plížili čtyři muži.

Jeden byl vpředu a opatrně tuto skupinu vedl.

Byl všecek zarostlý a v ruce třímal velký luk. Oblečen byl do pláště z vlčí kůže, který měl v pase přepásaný tlustým řemenem. Za ním měl zastrčenou dýku a vak s jídlem. Přes rameno měl obtočený tenký kožený řemínek, dlouhý určitě několik loktů, a řemen s toulcem se šípy.

Jeho tvář byla zachmuřená a malá hnědá očka, posazená hluboko pod obočím, neklidně těkala po krajině před ním.

Vlasy měl skryty pod podivnou kapucí vydělanou z vlčí lebky. V ruce pak nesl velký luk, jenž měl povolenou tětivu.

To však nic neznamenalo.

Zkušený lovec byl vmžiku připraven i se svojí zbraní ke střelbě.

Stačilo ji jen jednou rukou zavázat, zatímco tělem zatlačil lučiště do potřebného oblouku. Na lovce však muž nevypadal.

Jeho vzezření dost odpuzovalo, ale v téhle době byl člověk rád, když byl oblečen a nasycen.

A to on určitě byl.

Také ostatní, co šli za ním, byli podobného vzhledu. Jeden, oblečený do dlouhé haleny, byl na svoji výšku hodně vychrtlý a šat na něm dost plandal, i když ho měl v pase stažený mnoha na sebe navázanými řemínky.

A druhý, jako protiklad toho po své pravici, byl zas tlustý, jako soudek.

Kožíšek, co měl na sobě, ho sotva obepínal a byl už všecek na mnoha místech vypelichaný.

Poslední z mužů se ničím zvláštním nevyznačoval – i když. Teď, jak si levou rukou utíral zpocenou tvář, bylo vidět, že mu na ní chybí dva prsty a dlaň je značně znetvořená.

Taky jeho tvář nesla znamení boje.

Od horního okraje obočí až k uchu se rýsovala hluboká narudlá jizva.

Kdo byli tito muži?

Lovci?

To asi ne.

Všichni byli ozbrojeni luky se spoustou šípů a jejich opasky se ježily dýkami roztodivných tvarů. Taky vaky s jídlem dávaly tušit, že nejsou z žádného z blízkých dvorců.

Kde však mají koně?

Nebo se toulají krajinou jen tak po svých? Asi ne. Tady v hlubokých pohraničních lesích by se jim to nemuselo vyplatit.

Vždyť nejbližším sídlem na západ je hrad Tachov a tam za těmi zarostlými vrchy v dálce je hradiště Plzeň.

I když tady za tím druhým ohybem řeky je vlastně klášter.

Tedy byl. Není to dlouho, co lehl popelem. Za ním je však malé městečko a nad ním nový hrad.

Takový se teď tady staví po vzoru z ciziny. Je celý z kamene, a proto nedobytný.

Tito muži tak pro něj neznamenají žádné nebezpečí.

Nebo přeci?

Přebrodili teď řeku, nedbajíce toho, že budou jejich boty promočené, a zastavili se uprostřed paseky.

Ten, co je doposud vedl, zvedl ruku a obkroužil kraj lesa.

„Tady to uděláme. Spoléhám na vás. Nezapomeňte, že nevíme, kolik jich bude. Miřte proto dobře a střílejte jen, když si budete jisti zásahem.“

Vykročil pak na mírný svah těsně u paty lesa a dodal: „Vy, Žabáku s Udíkem, půjdete pod cestu, co vede k brodu. My s Proutkem zůstaneme tady. Jsme lepší střelci a zahájíme útok, protože máme odtud lepší přehled. Svoje úkoly už znáte, tak konejte podle nich.“

„Co když jich bude moc?“ namítl ten tlustý rozladěným hlasem, jako by mu vadilo, že mu říká přezdívkou, a ne jeho jménem.

„Žebo, o tom už jsme přeci mluvili“

Přistoupil k němu blíž, až se ho skoro dotýkal.

Jeho malá očka teď byla zlá a propalovala do silné Žebovy tváře skoro díry.

„Musíte o to rychleji střílet. Proto jsem vás vybral!“

Tlusťoch sklopil hlavu jako na souhlas a odkvačil i s mužem bez prstů na vyznačené místo.

„A pozor na stopy!“ zasyčel na ně ještě muž ve vlčí kůži.

Pak pokynul hubeňourovi, co s ním zůstal, a vyhledali si místo, odkud měli přehled a byli dost kryti.

Uvelebili se za vyvráceným pařezem, jako by tu měli zůstat dlouho, a vybalili jídlo. Nic vzácného, jen sýr a okoralý kus chleba.

Ten s vlčí lebkou měl i roh naplněný nějakým lepším pitím. Chvíli jedli bez řečí, ale když pak nabídl roh i svému druhovi, ten se rozpovídal.

„Nežijem si špatně, ne?“

„To bych řek’,“ přitakal ten ve vlčí kůži. „A bude ještě líp. Uvidíš.“

„Ty, Zbude,“ zarazil se teď ten hubený. „Opravdu to bude tak dobrej lov?“

„To si piš. Takovouhle kořist jsme ještě nelovili.“

„A zaplatí za ni určitě?“

„Za co mě máš!“ vybuchl Zbud.

„Uděláme to jako vždycky. Když nedá jeden, dá druhý, ne?“

„To máš pravdu,“ uklidnil se hubený a přihnul si z rohu.

„Víš dobře, Těmo, že si nás cení jako nejlepších,“ uklidňoval ho ještě velitel a vzav si od něho pití, natáhl se na kmen poraženého stromu.

Hubeňour si stoupl a protahuje si svoji dlouhou postavu, zamžoural očima na kraj paseky, kde se měli skrývat jejich druzi.

Nikoho však neviděl, a tak upokojen klesl za vyvrácený pařez. Nezbývalo jim než čekat. Snad se jejich kořist dnes ukáže a oni neuvěřitelně zbohatnou.

Zasnil se a snad již po sté si představoval svůj další život plný slastných požitků, když mu Zbud prudce zmáčkl ruku.

„Něco se děje!“ špitl. „Připrav se!“

Nato vstal a vší silou nalehl na luk. Upravil si tětivu a Těma ho mlčky napodobil.

Teprve potom se zaposlouchal a rozeznal hlasy přicházející odněkud z hloubky lesa. Opravdu. Někdo přijížděl po cestě vedoucí k brodu.

Již bylo zřetelně slyšet mužské i ženské hlasy.

Zněly bezstarostně a vesele.

Muž s vlčí kůží vstal a zamával směrem dolů. I tam se pak vztyčila paže a odpověděla. Nic se již nepohnulo a ani praskot větévky nedal znát, co se chystá.

S tlumeným dusotem vyjela teď na paseku družina lidí a zastavila se.

Vedl je muž hodně mladého vzezření.

Vždyť i plášť, co měl na sobě, na něm visel jak na hubeném šindelu a patříval dřív určitě postavě daleko víc urostlé. Měl však pod ním meč, připnutý k širokému pasu, a také jeho kůň dával tušit, že jeho jezdec bude urozenějšího původu, než se na první pohled zdálo.

Druhým jezdcem byla žena.

Žena krásná a skvostně oděná.

Dlouhý tmavě zelený plášť byl na krajích lemován zlatou výšivkou a spadal na zadek jejího grošovaného koně. Dlouhé vlasy barvy lesního medu byly rozevláty a každou chvíli si je musela rukou v rukavičce odstraňovat z očí.

Smála se, a dávala tak cele na odiv své krásné zuby svítící jako korálky za jejími rtíky. Oči v barvě jejího pláště, snad jen o trochu světlejšího odstínu, se leskly a mrkaly přívalem vláhy z přebytků světla, jež sníh odrážel ze slunce.

Žena za ní byla aspoň o deset let starší než ta na grošovaném koni. Byla oblečena podobně, ale i tak bylo na první pohled jasné, že je jen společnicí doprovázející svou paní na projížďce.

„Moc si se nevyznamenal, Oldřichu!“ švitořila teď mladá paní.

„Myslela jsem, že pojedeme klusem dál až za řeku a na kopec před námi. Ta tvoje klisnička nás ale pořád zdržuje. Pusť nás první a my ti s Barborou ukážeme, jak se má cválat. Jsme ještě málo unavené, viď?“ otočila se ke své společnici a ta jí odpověděla úsměvem ve své větrem a rychlou jízdou zarudlé tváři.

„Je to tak, Oldřichu,“ pravila pak trochu zadýchaně.

„Víš, jak dlouho jsme si pořádně nevyjeli? A při tom je tak krásně!“

Mladík k nim otočil hlavu svého koně a shovívavě se usmál.

„Zato teď si to vynahrazujete. Dneska je to už třetí den za sebou, co mě honíte po okolních lesích a štvete naše koně, že sotva pletou nohama. Při tom se pořád tak smějete a halekáte, že neulovíme ani zapomenutýho koloucha.“

„Nediv se,“ blýskla po něm pohledem ta mladší. „Mám pocit, že mi narostla křídla po tom, co rytíř z Březnice zbavil můj hrad prokletí.“

„To jsem rád, ale už aby byl z Prahy zpátky, má paní. Bylo by třeba ty narostlá křídla trochu přistřihnout a to může udělat jedině on.“

„Jsi dost prostořeký,“ naježila se naoko paní a chtěla ho plácnout rukavičkou, již si mezitím sundala. Netrefila se však, a rukavička jí vypadla a spadla na zem.

„No vidíš, co děláš!“ vykřikla se smíchem.

„Posluž své paní a podej mi ji.“

Žádost, jakkoli panovačná, byla myšlena v žertu, ale mladý muž ji vzal vážně a vmžiku se sesmekl ze sedla.

„Tu je,“ vracel jí s úsměvem majitelce a ta ji naoko velkopansky přijala.

„Děkuji ti, můj rytíři,“ zahlaholila.

„Víš, že nejsem rytíř,“ oponoval ji, nasedaje zpátky do sedla.

„Jsem jen nejponíženější služebník paní z Volfštejna. To mi stačí, abych byl šťastný po celý život.“ Dokončil a uklonil se jí.

„Jdi ty, šašku,“ usmála se. „Pro mě jsi rytíř už od dětství. Jen si vzpomeň, co všechno jsme spolu prožili.“

„No právě,“ přitakal trochu zasněně. „Jenže život jde dál a bůhví, co vše se změní.“

Trochu se zachmuřila a přitáhla uzdu svého koně. „Myslíš, až se vrátí Vítek od krále?“

Přikývl.

„Neměj strach. Když vše dobře dopadne, bude mít Volfštejn zase svého pána.“

„Dobrého pána,“ doplnila ji ta starší.

„A když ne,“ zarděla se při vzpomínce na svého milého „Tak se nezmění vůbec nic.“

Bylo jasné, že svým slovům ale nevěří. Znali se s rytířem z Březnice jen krátce, přesto ale cítila, že mu podléhá čím dál tím víc. Snad to nebude trvat dlouho a uzří znovu jeho tvář, která jí tak učarovala. Jak dlouho ještě má čekat?

Proto ty její každodenní vyjížďky po cestě směřující k plzeňskému hradišti. Vyjížděla mu vstříc.

On však nepřijížděl.

Myšlenku, že by na ni zapomněl, rychle vytěsnila ze své hlavy.

Oldřich to zpozoroval a jako by chtěl odčinit, že přivedl svou paní do trudných myšlenek, vesele zahlaholil: „Tak až na kopec za řekou?“

Vytržena ze svých myšlenek, jen prudce přikývla a nutila už koně, aby muže předjel.

Ten se však nedal a za veselého volání pobízel svou klisnu.

„Nemysli si, urozená Markéto, že tě nechám jet první a zvítězit. Jsem tvůj purkrabí a mám za tebe zodpovědnost! Jsem tvůj rytíř a...“

Slova mu však uvízla ve rtech a urozená Markéta z Volfštejna se již nikdy neměla dozvědět, co jí její rytíř z dětství chtěl říct.

Ze zad mu trčel dlouhý šíp a projel celým jeho tělem tak, že jeho špice trčela na hrudi v místě, kde ještě před chvílí tlouklo horoucí mladé srdce.

Markéta vykřikla a zůstala stát i s koněm jak zařezaná.

Strašlivý drnčivý zvuk se však ozval znovu a proměnil krásné zimní ráno v krvavou lázeň!

Ještě než dopadlo tělo mrtvého Oldřicha na zem, smetly další tři šípy jezdce vzadu.

„Chraňte Markétu!“

Ozval se ječivý hlas Barbory, ale její doširoka rozevřené oči již viděly, že není nikoho, kdo by urozenou paní i ji chránil.

Zbylý zbrojnoš se pokusil popohnat k nim koně, ale další salva střel vyslaných z úkrytu ho smetla a Barboru s ním.

Markéta ochromená děsem zůstala na pasece sama!

Teď musíš jet o život! Blesklo jí hlavou a ztuhlé nohy a ruce se snažily popohnat koně.

Nebyl čas se otáčet!

Musí vpřed přes řeku a pryč z tohohle místa!

Přikrčila se a zvíře se konečně rozhýbalo.

Udělalo však jen pár skoků a ještě než nabralo rychlost, vynořil se z křovin podél cesty muž, jemuž přezdívali Žabák.

Kupodivu ke své postavě hbitě přiskočil a vší silou se zavěsil koni kolem krku.

Ten pod jeho vahou prudce poklesl a zpomalil. To stačilo tomu druhému, aby zachytil dlouhý ženin plášť a strhl ji ze sedla. Snažil se ji při tom zachytit, aby si pádem něco nezlomila. Co se nepovedlo příliš jemu, dokončil sníh.

Markéta do něho zapadla a několikrát se překulila zamotávajíc se do svého oděvu.

To jí však spoutalo ruce, snažící se najít dýku, jež sebou měla.

Již tu však byly ruce těch dvou!

Než se nadála, chytli cíp pláště a táhli za něj, rozbalujíce ji jako neforemný balík.

Tlumeně vykřikla!

Jeden z mužů ji však pevně chytil za ruce a druhý, ten bez prstů, ji pláště zbavil.

Chtěla řvát, ale ruce Žabáka jí zacpaly ústa.

Kopala a házela celým tělem, snažíc se pudově vymanit a utéct.

Vše bylo marné.

Muži na ni nalehli a úplně ji znehybněli.

Ten dole ji začal vykasávat sukni, nedbaje toho, že leží na sněhu.

Lýtka a posléze i pružná stehna dívky byly napjaty k prasknutí. Pak však povolila a snažila se nabrat sílu k další obraně. Chtěla ho nakopnout, ale on byl příliš zkušený v těchto věcech. Využil jejího ochabnutí a podsunul jí kraj sukně pod zadek. Pak zabral a jediným trhnutím odhalil ženin zarostlý klín.

Sluncem zalitým ránem se rozlehl ženský skřek, plný zoufalství a hrůzy.

II. kapitola
Přijíždějící jezdec věští starosti. Co zvítězí? Láska v srdci rytíře, či poslušnost králi?

Davem lidí, trousících se z Pražského hradu, se prodíral jezdec. Za krkem mu již sedělo mnoho zim, a tak únava po dlouhé cestě z něj přímo vyzařovala. Důležitost jeho poslání mu však nedala spočinout a ulevit starému tělu aspoň na chvíli ve svém překotném spěchu. Vždyť cíl musel být již nablízku. Stejně jako jezdec vypadal i jeho kůň.

Roztátý sníh plný bláta z cest mu na těle tvořil skoro šupiny, jako rybě vyvržené na břeh plný spalujícího slunce.

Žebra vystupující z jeho špinavé srsti se dmula v rychlém tempu jeho nohou a od nozder vyrážely kužely horké páry.

Teď na chvilku přitáhl uzdu a oslovil muže opásaného mečem jdoucího proti němu.

„Promiňte, pane. Hledám urozeného pána, Vítka z Březnice. Říkali dole ve městě, že by tu měl být.“

„Jo, brachu. Před chvílí jsem ho viděl u kláštera na hradě.“ Mávl za sebe rukou a pokračoval dál ve své cestě, pramálo se staraje o starého jezdce.

Ten setřel rukávem znavenou a zpocenou tvář, a aniž by poděkoval, již nutil patami svého koně k dalšímu spěchu.

Ještě se ani pořádně nerozjel a už se jeho sevřené rty znovu pohnuly.

„Konečně!“ splynulo z nich bezděčně.

Zdvihl ruku a zamával na dva muže stojící před první hradní bránou.

Nebylo však třeba. I oni už ho spatřili a vykročili mu v ústrety. První z nich chytil koně za uzdu a druhý spustil tak trochu drnčivou češtinou.

„Co se děje, Dětřichu, spadnul snad Volfštejn? Je přeci z kamene spojeného maltou.“ Snažil se, aby jeho tón řeči byl veselý, ale oči, které na jezdce upíral, byly až příliš starostlivé.

Starý však neodpověděl jemu, ale muži z druhé strany, jenž dosud svíral uzdu jeho zvířete. Také on měl tvář pokrytou únavou, ale ušlechtilé rysy svědčily o nezlomné vůli ji kdykoliv bude třeba překonat.

„Mluv,“ vybídl ho tiše a ruka spočívající na jílci meče se mu bolestně sevřela.

„Jsem tak rád, že jsem vás tak brzy našel. Nepřináším však vůbec dobré zprávy. Stala se strašná věc,“ zajíkl se a oči dosud osušované prudkou jízdou se mu zalily slzami.

Odmlčel se, jako by hledal slova, a oni čekali, plni napětí, až je nalezne.

„Přepadli družinu paní!“

Prudce se nadechl a zalapal po vzduchu, jehož se mu tak náhle nedostávalo.

„Mladý Oldřich, co ji vedl, je mrtvý. S ním další tři muži. Ostatní bojují o život po těžkých ranách šípy. Mezi nimi i Barbora, která jela s nimi.“

„Co je s paní?“ hlesl ten držící uzdu a jeho oči se nepřirozeně rozšířily. Bylo znát, jak moc se přemáhá, aby nevybuchl.

„Nevím, Vítku,“ zavrtěl hlavou starý.

„Vyjeli ráno, tak jako skoro každý den. Jela Markéta provázená Barborou a čtyři jezdci na jejich ochranu vedeni Oldřichem. Ještě ani nezvonili k poledni, když se vrátili jejich koně, provázeni vyděšenými lidmi z městečka.

Sedla i srst jim pokrývala čerstvá krev. Okamžitě jsme troubili na poplach a sedlali koně. Netrvalo to dlouho a asi deset nás vyrazilo po jejich stopách. Tam vzadu, kde cesta k plzeňskýmu hradišti překonává brodem řeku, jsme je našli. Leželi v rozdupanym sněhu tak, jak je srazily střely útočníků. Čekali na ně po obou stranách cesty, jak jsme zjistili ze stop. Dva z přepadených ještě dýchali.

Barbora a mladý Josef, ten, co tak dobře střílel z tvého samostřílu.“

„Co je s Markétou?“ přerušil ho teď i ten druhý vytáhlý blonďák po jeho levici drnčivým hlasem.

Starý jen pokrčil rameny a utřel rukávem nos.

„Nevím. Nebyla tam a chyběl i její kůň. Určitě ji však dostali, neb na zváleným sněhu byly kousky z výšivek jejího pláště. Stopy asi čtyř mužů vedly do řeky. Snažili jsme se po nich jít a pozdě odpoledne se nám podařilo najít místo, kde vystoupili z vody na břeh, i když se je snažili zamaskovat. Byly tam skály a za nimi měli uvázané svoje koně.“

„No! Jeli jste za nima?!“ visel mu Vítek na rtech.

„Samozřejmě. Prodírali se lesem a stočili na západ. Prošli až k osadě kutačů stříbra. Tam se jejich stopy smísily s ostatními a nebylo možno už poznat, kam směřujou.“

„Tak snad jste se vyptávali, ne? To vám jen tak zmizeli?“

„Ne, to ne. Samozřejmě jsme vzbouřili všechny, co tam žijou, ale nikdo nic neviděl ani neslyšel. Nevím, kam zmizeli. Radili jsme se a pak vypravili jezdce na všechny strany, aby po nich pátrali. Já pak sedl na koně a jel za váma. Pomozte, máte vlivné přátele u dvora a mnoho zkušeností,“ zajíkl se pohnutím.

„Pojď!“ stiskl mu Vítek pevně koleno a vyrazili zpátky do hradu.

Starý je na koni následoval.

„Ty ses zbláznil!“ krotil jeho touhu okamžitě vyrazit jeho bratr Budislav, když ho konečně našli v hradních síních. Rozmlouval zrovna se Zdislavem z Jablonného, rádcem krále, když k němu prudce vtrhli.

„Celej dvůr je už na cestě sem i s nemocným králem. Teď v žádném případě nemůžeš odjet. Král už všechno ví a přeje si tě osobně vyslechnout. To, co se stalo v jeho milovaném klášteře na Strahově, ho nemile rozrušilo.

Po tom, co jsi odhalil ty ďábly.“

„A taky ten útok na něho,“ připomněl Zdislav.

„Prostě si teď nemůžeš dovolit odjet. Je nezbytný, abyste tu oba i s Fridrichem počkali. Nikdo neví, jak král rozhodne. Určitě tě ale vyslechne a učiní opatření k záchraně paní z Volfštejna. Je to jeho rytířská povinnost.“

„Co ale budeme dělat my?“ skoro vykřikl Vítek.

„Nemůžu přeci nečinně sedět, zatímco jí se může cokoliv stát!“

„Chápu tě,“ položil mu Zdislav konejšivě ruku na rameno. „Jsi taky rytíř. Už se jí ale stalo. Těžko můžeš teď něco dělat. Podle toho, co říkal tady starý, to byli čtyři muži. Jestli si troufli tak blízko hradu s městečkem zaútočit, museli to být zkušený únosci. A o nic jinýho asi nešlo. To by jí našli spolu s ostatníma. Jestli jednali na něčí příkaz, tak tu je naděje, že půjde o výkupný. Jestli jen na svůj vrub, tak ji zatáhnou bůhvíkam a bude těžký ji najít. Její čest bude ale asi ztracená. Přesto je pravděpodobný, že budou chtít za její svobodu zaplatit. A to je šance je dostat.“

„Jenže jak, když já budu tvrdnout v Praze!“

„Něco uděláme, neboj. Kolik můžeš obětovat mužů?“ obrátil se na Zdislava.

„Tak dva, více ne. Není na to vhodná doba.“

„Já pošlu taky dva a zkusíme se domluvit s Ješkem, zda by neměl někoho, kdo se vyzná a vedl by je. Zítra za svítání můžou vyrazit. Ty si odpočiň, Dětřichu, neb je povedeš, aby viděli, kde se vše odehrálo. Budeš taky spojovacím článkem mezi nimi a obyvateli panství. Stačí ti to?“ obrátil se na Vítka a naznačil, že nemíní v rozhovoru dál pokračovat.

Mladý rytíř jen sevřel bezmocně pěsti a sklonil hlavu. Cloumal s ním vztek a bezmoc. Ta byla nejhorší. Až příliš dobře si uvědomoval, co všechno je v sázce. Nakonec však přikývl na souhlas a bera s sebou starého Dětřicha a svého blonďatého společníka, vyrazili ven najít královského velitele stráží Ješka z Týnce.

Bylo to však značně složité, neb na jeho bedrech spočívalo příliš mnoho povinností spojených s jeho úřadem. Přesto je však, když jej konečně nalezli, pozorně vyslechl.

Chvíli mlčky přemýšlel a pak promluvil přímo k Vítkovi.

„Tvůj bratr má pravdu. Teď nemůžeš odjet a my ti můžem pramálo pomoct. Teď potřebujeme naše muže tady. Král je raněn a bude kolem sebe potřebovat všechny své služebníky. Navíc si myslím,“ podíval se mu zpytavě do očí, „že bude možná na cokoli pozdě. Je to mladá a jistě krásná ženská. Dost bych se divil, že by jí neznásilnili hned, jak na to budou mít chvíli klidu. Protože je však urozená, budou se jí potom chtít co nejrychleji zbavit. Víš dobře, co by to znamenalo.“

Očima Vítka projelo zvláštní chladné světlo.

„No – snad ale přeci jenom zvítězí jejich chamtivost a budou chtít výkupný. Co mě však zaráží,“ odmlčel se na chvíli, „je to, že jich bylo tak málo. Nečekala na ně ještě nějaká posila někde v skrytu?“ Obrátil se na starého Dětřicha.

Ten jen zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Jeli jsme přeci po stopách až do osady těch horníků. Nikde se k jejich stopám nepřidaly žádné další.“

„Ani tam nezůstali schovaní v nějakém úkrytu?“

„Ne,“ pravil rozhodně. „Obrátili jsme to tam vzhůru nohama.“

„To je zvláštní. Možná to přeci jen bylo na objednávku a teď ji vlečou za tím, kdo si to objednal. Vzbouřili jste celej kraj? Co purkrabí Plzeňského hradu?“

„Poslali jsme tam posla. Určitě vyslal nějaké jezdce, aby pomohli těm našim.“

„To je dobře. Já vám ale asi moc nepomůžu. V podstatě nemám nikoho, kdo by to tam znal, či vás vedl. A sám jet nemohu,“ zdůraznil.

„Počkejte!“ zjasnila se mu náhle tvář. „Někoho přeci. Je to muž, jenž jezdí vyřizovat zprávy na Plzeňský i Tachovský hrad. Je tam odsud a zná to tam. Není sice pod mým velením, ale jistě mi vyjde vstříc, když ho požádám.“

„Myslíš?“ otázal se s nadějí v hlase Vítek.

„Jistě, vyrazím za ním radši hned a pošlu ho za tvým bratrem, ať se spojí s jeho jezdci.“

„Díky,“ zašeptal rytíř a sklopil hlavu, jako by mohl za všechnu tu tíhu událostí, jež přišla tak náhle, osobně se ho týkala a on ji nemohl sám vyřešit.

Velitel stráží ho s pochopením poplácal po rameni a odešel do útrob královského hradu. Dětřich ho po krátkém váhání následoval, neb i on se bude ráno účastnit té výpravy a v podstatě ji v jejích počátcích povede.

Oba rytíři teď osaměli a váhali, co počít.

Pak ten se světlými vlasy vzal druhého kolem ramen a odváděl ho bránou ke klášteru.

„Musíš věřit,“ promlouval k němu. „Ten kraj je plný chudoby. Půjde určitě o peníze. Nebude trvat dlouho a dozvíme se sumu, za kterou ti vrátí tvou lásku. Už přemýšlej, kde na ni vezmeš.“

Vítek jen zavrtěl hlavou.

„Jen aby.“

„Já vím, Vítku, že se to vždycky zvrtne jinak, než si to člověk představuje. Podívej se na mě. Tolik jsem toužil hrát a zpívat s mou slepou Jitkou a nakonec ona leží v klášteře s duší, která bloudí bůhvíkde, a já, místo abych skládal, bloudím zase s tebou. Ale nic se neboj. Neopustím tě. Můj meč je ti k dispozici.“

„Díky!“ usmál se na něj smutně jeho přítel. „Moc si toho vážím. Musíme teď ale rozvážit, co si počnem dál.“

„Ono se to pohne. Ráno vyrazí jezdci do Svojšína a na Volfštejn. A přijede král. Určitě nás přijme co nejdřív. Bude dychtivý zvědět vše, co se tu za jeho nepřítomnosti stalo. Pak hned vyrazíme za těma únoscema.“

„Co tvá kariéra u dvora?“ opáčil Vítek.

„Ta počká. Když to šlo do teď, půjde to chvíli i bez ní.“

„Hlavně aby se podařilo najít nějakou stopu po unesené. Pak už si poradíme. Nebudu znát slitování. To mi věř. Jestli něco bytostně nesnáším, tak je to násilí na ženách.“

„Vezmeš si ji, i když ti ji vrátí pohaněnou?“ podíval se na něho Fridrich starostlivě.

„Snad k tomu nedojde.“ Odvětil vyhýbavě rytíř. „Neměli jsme na sebe moc času, vždyť víš. Cítím k ní ale povinnost jí pomoct i za cenu sebeobětování. Všechno se ve mně vaří, když si představím, co s ní teď je. Je to moje poslání, kterým mě pověřil Bůh. A ona...“ Odmlčel se. „Snad se ten cit, co mezi náma zahořel, promění v žár. Nevím sice kdy, ale i u ní jsem pozoroval, jak roste její náklonnost ke mně. Jak mi začíná důvěřovat víc a víc, až ztratila veškeré pochybnosti. Upnula se ke mně jako k muži. Jako k rytíři. Rytíři svého srdce. Její cit je ryzí, neb v tom svým vězení z kamene nepoznala patrně nic, co by ho dokázalo zkazit. Jen stále stejné tváře a úkony každodenního života. Pak jsme se objevili my a vše se změnilo.“

„Možná s ní, ale co ty?“ namítl Fridrich. „Jsi mužem znalým světa. Není přece první, co jsi poznal. Myslíš, že stojí za to jí pomoct, i když to může dopadnout jakkoliv? Co když tě nakonec odmítne? Musíš zvážit přeci všechny možnosti.“

„Možná,“ připustil. „Ale její oči nelžou. Vím to. Půjdu za nimi, kam bude třeba. Pak záleží na ní. Snad se rozhodne podle svého srdce a spojí ho s mým. Jen abychom nepřišli pozdě a našli ji včas. Rozhoduje každá chvíle.“

„Tak to jsem rád, že to máš všechno ujasněný,“ pochválil ho Fridrich. „Otázka je, co se stane, až přijede král. Co když ti bude bránit on? Co když rozhodne jinak?“

„Jak?“

„No prostě jinak. Jinak než čekáme.“

„To snad ne. Ničím jsme se neprovinili, spíš naopak, ne?“

„Nikdy nevíš. Je raněný, nemocný. Těžko předvídat jeho chování. Třeba nedá ani na přímluvu tvého bratra. Co my můžem vědět, jaký má úmysly a co všechno nám přičte k tíži. Co když nás bude chtít přeci jenom potrestat?

Nebo bude chtít o Markétě rozhodnout sám a jinak, než si ty doufáš myslet. Je poslední svého rodu a on je prvním rytířem země. Třeba ji bude chtít vdát za někoho podle svých představ. Je toho prostě moc, co se může stát.

Jak budeš volit v takový chvíli? Rozhodne tvoje povinnost, nebo srdce?“

„Jak to mám vědět!“ utrhl se na něho Vítek.

„Předbíháš událostem. Zatím král ještě ani nepřijel.“

„No – já tím chtěl jenom říct, že by ses měl na setkání s ním připravit, abys věděl, jak reagovat, když nepůjde vše podle tvých představ. Vidim na tobě, že seš duchem stále u ní a na nic jinýho nemyslíš. Ale měl bys,“ zakončil starostlivě.

Jeho druh se nadechl, aby mu zprudka odpověděl, ale pak si uvědomil, že má jeho přítel pravdu a netlačí na něj zbytečně. Je veden pouze obavami, aby nějaká nepředvídatelnost neztížila i tak špatné postavení, v kterém se ocitl.

Odvětil tedy, až když zklidnil svou mysl.

„To, čeho se bojíš, není u nás zvykem. Král může rozhodnout o majetku, kde není žádný dědic, a jako takový připadne jemu. To tady odpadá, neb Markéta je právoplatnou dědičkou, a tudíž drží svůj majetek po rodičích. Ani o její ruce by se nemělo rozhodovat tady. To činí král většinou u dam od svého dvora, jež mu byly svěřeny do opatrování. I tady se ale předpokládá souhlas jejich příbuzných. Nemůžu samozřejmě vědět všechno, ale můžeme se zeptat Budislava, mého bratra. Je králi blízko a bude vědět, jak to u dvora chodí.“

„To bude asi nejlepší,“ odsouhlasil Fridrich.

„Přesto bychom měli probrat všechny možnosti aspoň spolu a využít k tomu malé projížďky za město, nemyslíš? Koně už potřebují trochu provětrat a my si aspoň pročistíme hlavu. Je dobrý být čerství a na vše připravení, co ty na to?“

„Asi máš pravdu,“ odvětil smířlivě a jako první vykročil ke klášterní bráně, kde měli ustájena svá zvířata.

Nemajíce jinou možnost, sami je osedlali a vyrazili do zasněženého dne plného slunce.

Projížďka jim skutečně pomohla. Probrali několikrát za sebou vše, co je napadlo a co by je mohlo při rozhovoru s králem zaskočit. Taky čas notně pokročil a oni stihli akorát ustájit koně a povečeřet lehce v klášterní jídelně. Hned nato se vydali za Vítkovým bratrem na hrad, aby se přesvědčili o tom, jak daleko pokročily přípravy na odjezd na Volfštejn.

Starý Dětřich byl už zalezlý ve stáji na seně a odpočíval, aby nabral sil do druhého dne. Jezdci od obou urozených pánů Budislava a Zdislava byli již určeni a v síni za stolem s nimi seděl i muž, kterého doporučil velitel stráží Ješek.

Jeden přes druhého teď udíleli odjíždějícím rady a doporučení, co a jak mají napřed udělat.

Bylo třeba vzbouřit celý kraj.

Upozornit všechny dvory a usedlosti a všude se vyptávat.

Neustat a stále udržovat spojení mezi sebou, aby bylo možno vše systematicky řídit a zasáhnout ve větším počtu tam, kde bude třeba.

Vítek si posléze vymínil, že hned jak se něco podstatného zjistí, buď že se ozvou únosci s výší výkupného, či se narazí na jejich čerstvou stopu, vyšlou posla, aby jim to sdělil.

Rozešli se až drahně po půlnoci.

Ráno však už za prvních náznaků svítání stáli před hradní bránou a loučili se s odjíždějícími jezdci, přejíce jim, aby je provázel na jejich cestě Bůh a byli úspěšní.

Teď nezbývalo nic jiného než čekat. Naštěstí se před obědem objevil Vítkův bratr a s rozzářenou tváří je vyzval, ať jdou před hrad vítat další družinu. Tentokrát troubení rohů oznamovalo návrat krále.

Konečně!

Jejich mučivé čekání v nečinnosti končí.

Ať už to dopadne jakkoli, král je tady a věci se dají do pohybu. Snad směrem, kterým očekávají.

Byl to předlouhý průvod mající včele ozbrojence a přední velmože země. Služebníky všech postů, jež jsou u dvora třeba, a zde byly zastoupeny vlastně dvory dva. Králův i královnin.

Ještě nebyli ani v půli, když se k jejich stojící skupince natočil kůň jednoho z velmožů.

Byl to člověk vážné tváře. Jeho ústa byla semknuta přísností a vědomím své vlastní důležitosti. Pohled byl pohrdlivý a panovačný, nesnášející jakýkoli odpor.

Přitáhl koni udidlo těsně u jejich hlav, a přestože musel Budislava z Březnice znát, vědomě ho přehlížeje, zeptal se jakoby všech přítomných.

„Rytíř Vítek z Březnice. Je tady?“

Otázka zněla ostře a naprosto netečně. Oči ledově chladné přejížděly z jednoho na druhého.

Vítkovi až zatrnulo z jeho tónu.

Rychle se však opanoval a pomohl mu přidržet koně.

„To jsem já,“ řekl vzápětí klidně a hleděl vzhůru do sedla k tomu povýšenému muži.

„Smím vědět, kdo se ptá?“ řekl pak, snaže se, aby dodal svým slovům důrazu, jenž by si v ničem nezadal s těmi jeho.

Šlechtic si ho krátce prohlédl a vytrhl mu z ruky udidlo svého zvířete.

To zatančilo na svých nohách, ale pevný stisk jezdcových stehen, ho rázně zkrotil.

„Král si s tebou přeje okamžitě mluvit. Následuj nás a připrav se na jeho otázky, které nebudou asi moc příjemné. Celý dvůr je znepokojen tvými činy.“

Nato pobídl koně a ten se znovu zařadil do průvodu mizejícího v útrobách Pražského hradu.

„No potěš!“ ulevil si za Vítkem stojící Fridrich.

„Ten je příjemnej jak osina v…“

„Kdo to byl?“ přerušil ho však Vítek, obraceje se k svému bratrovi.

„Taky Vítek,“ odvětil stroze Budislav, „ale z Hradce. Vítej na královském dvoře, bratře. Aspoň vidíš, v jaké společnosti trávím svůj radostný život.“

„Nebylo to zrovna příjemný pozvání k audienci,“ zabručel.

„Pojď,“ odvětil bratr a vykročil za posledním z králova průvodu, „aspoň se hned dozvíme, na čem jsi.“

Svěsil hlavu a následován Fridrichem vyšel vstříc svému osudu.

III. kapitola
Každá daleká cesta je nepohodlná, zvláště když je za neznámým cílem a my ji podstoupíme jako neforemný pytel přehozený přes hřbet vlastního koně.

Ženský křik probudil celou krajinu. Ptáci polekaně opouštěli větve stromů a zvěř úprkem hledala bezpečí v hlubinách lesa.

Ještě však nedozněl a už ho následoval jiný – mužský.

To Zbud, vedoucí těchto lapků, tvrdě zezadu nakopl muže chystajícího se povalenou ženu znásilnit.

Jeho noha tvrdě zasáhla rozkrok nešťastníka a ten se v křečích svalil vedle ječící ženy.

„Hovado!“ zařval a vrhl na něj zdrcující pohled.

Zajatkyně, ač z části již obnažená, se bleskurychle snažila využít jejich rozmíšky. Překulila se na břicho a pak vstávajíc na všechny čtyři, snažila se uniknout.

Žabák na ní však skočil obkročmo, jako se skáče na koně, a vahou svého těla ji znovu přibil do sněhu. Vida však, co postihlo jeho druha, nesnažil se již o žádné ukojení svých potřeb, ale rychle spoutal ruce své kořisti, jež prskala sníh, který měla v ústech i nose.

Ještě než se ho zbavila a začala znovu řvát, byly tu další pohotové ruce se zmuchlanou látkou, která jí ústa ucpala úplně. Pak jen další pruh látky kolem hlavy a roubík ji spolehlivě umlčely.

Již nebojovala.

Váha spočívající na ní byla naprosto odzbrojující.

Bez odporu si nechala spoutat i nohy a nevnímala ani bolest, jak se jí tenké kožené řemínky zaryly do masa. Pak následoval poslední záblesk tohoto překrásného rána, jež skončilo tak náhle a krutě.

Přehodili jí přes hlavu pytel a ona se ocitla ve tmě. Teprve potom z ní tlustý muž vstal a donutil jí usednout. Lapka vedle ní stále ještě skučel po úderu tvrdé velitelovy boty. Ten jej však krutě pobízel.

„Vstávej a pohni sebou! Ztratil si rozum, či co!“

Odpovědělo mu však jen sprosté zaklení.

„Zboží musíme dodat nepoškozený. Takovej byl příkaz. Zapomněl jsi snad na to? Kvůli tomu tvýmu pitomýmu chtíči přijdem o peníze, nebo co? Jestli s tím máš nějakej problém, tak řekni. Já ti ho uříznu a budeš pak už po celej život jak beránek. Teď se ale rychle seberte a pryč odtud, než nás načapaj a vyrvou nám vnitřnosti zaživa z těla. Ty jejich koně zdrhli a co nevidět ztropí poplach. Pokračujeme dál, jak jsme si řekli. Naložte ji na jejího koně a jdem!“

„Oberem je?“ ukázal hubený Těma na ležící, ale hned pochopil, že přestřelil.

„Něco jsem snad řek, ne?“

Zbud popadl spoutanou Markétu kolem pasu a zdvihl ji. Tlustý Žeba již přiváděl jejího koně, chtěje tak před velitelovýma očima odčinit to, že předtím pomáhal Udíkovi přidržovat kořist.

Spojenými silami ji přehodili jako vak přes koňský hřbet a vykročili směrem k řece.

Udík konečně vstal a sykaje při každém kroku je následoval. Cestou si vzal svůj luk i šípy a přehodil si je přes rameno, aby měl volné ruce.

Přidržoval se jimi proutí rostoucího na břehu a vstoupil za ostatními do chladného toku. Vyrazili po proudu dolů.

Bylo to směrem k městu, ale oni chtěli jen zmást stopy.

Zanedlouho znajíce patrně velice dobře zdejší terén, opustili koryto řeky a snažili se ono místo co nejlépe zamaskovat. Byl sice sníh, ale podloží zde bylo z kamene a skýtalo spoustu možností.

Dva z nich uhlazovali dlouhou houní povrch a druzí dva zatím za nedalekou skalkou odvazovali koně, již si zde skryli.

Teď bylo třeba trochu nahnat čas, a tak zajatkyni vyzdvihli do sedla a Zbud si sedl k ní.

Všichni pracovali mlčky a vědom si každý svého úkolu, snažili se být se vším co nejdříve hotovi.

Konečně byli v sedlech a vyrazili lesním šerem podél řeky. Ta tu tvořila u městečka Svojšína velký oblouk, ale oni jeli stále rovně, zkracujíce si cestu. Vyhnuli se tak lidem a o pořádný kus dál se znovu přiblížili k říčnímu toku.

Tady poslal velitel napřed Těmu, aby zjistil, zda je bezpečné přebrodit na druhou stranu. Choval se naprosto klidně a vyrovnaně. Žádné zbrklé příkazy či chování. Znal svou ohavnou práci dokonale a měl bystrý rozum, který mu ukázal, jak se zbavit pronásledovatelů.

Zvěd se brzy vrátil a ubezpečil ho, že cesta přes řeku je volná a bezpečná.

Přebrodili se a vyjeli na cestu vedoucí přímo do osady kutačů stříbra, jež tu byli všude po okolí hojně roztroušeni. Tady už bude poměrně živo a o to oni nestáli. Vše bylo patrně dopředu promyšleno.

Zbud ujel po cestě jen kousek. Pak sundal Markétu ze sedla a přehodiv si ji přes rameno, jako by nic nevážila, odnesl ji do lesa k blízkému kopci. Zde, jak věděl z dřívějška, byla jedna z malých bočních štol, již se havíři snažili narazit na rudnou žílu. Byla jen krátká a brzy opuštěná.

Jemu však vyhovovala. Složil zde svůj náklad a pohodlně se usadil na hromadu dřevěné výztuhy, jež zde ještě zůstala po odcházejících kopáčích.

Ostatní zůstali i s koňmi na cestě a umně zamaskovali velitelovy stopy, kam až to šlo. Pak naplnili vaky kamením z blízkého řečiště a připomínajíce teď obyčejné kupce, projeli rozvážně osadou.

A tady se znovu rozdělili.

Jeden, se dvěma koňmi, se zamíchal do davu mužů porůznu zde zevlujících, jako by zde měl známé, a druzí dva pokračovali až za osadu.

Chovali se naprosto nenápadně. Zastavili se v hostinci a v klidu si poručili jídlo i pití. Zapadli mezi ostatní vesele s nimi probírající jejich denní robotu. Poptávali se na různé věci a osazenstvu té zakouřené díry bylo za chvíli jasné, že mají před sebou dva kupčíky, kteří sondují, o co by byl v osadě zájem a čeho se místním nejvíce nedostává. Zdejší kraj se poslední dobou opravdu podstatně rozrostl. Horníci z Čech i z Němec se sem jen hrnuli. Stříbrná ruda byla značně bohatá a roztroušená všude v okolí kaňonu řeky Mže. Jako houby po dešti rostly nad jejím tokem dřevěné chatrče i výstavnější domy, v nichž se skrývaly obchody rozmanitých kupců, hospody a nebyla nouze ani o vykřičené domy. Vždyť mnozí z mužů vyrazili za vidinou dobrého zisku ze svého domova jen nalehko a své rodiny nechali tam, aby počkaly, jak se tady v nové zemi povede. Díky tomu zde bylo slyšet spoustu jazyků. Krom češtiny zde slyšeli mnoho nářečí z Němec a nechyběl ani Frank, drobný vychrtlý mužík sedící v koutě u ohně, jako by se mu zastesklo po teple jeho rodné země.

Nejvíce slyšet byli však horníci z Vlach. Jejich štěbetáním byl prostor doslova přeplněn, jako když sad plný zrajících třešní obsadí hejno špačků. Slovo dalo slovo, a protože Udík byl světem zběhlý a řečí znalý muž, zakrátko věděli, co je zde nejvíc třeba. Schází kvalitní nářadí, provazy, hřeby i dřevěná výztuha. Stromů v okolí je sice dost, ale zkušených řemeslníků se nedostává, a tak by bylo třeba i jich. Kvalitní sekery, pilky a hoblíky, to vše by se tu dalo velice dobře zpeněžit. Jen to někde sehnat a přivézt sem, spotřeba je ohromná. Vždyť minulý měsíc otevřeli jen tady na levém břehu dvě štoly!

Předáci těchto mužů pozvolna obklopili tyto dva domnělé kupce a myslíce, že jsou u pramene, přešli od přání rovnou k objednávkám. Tito lapkové z lesa se však nedali ničím zaskočit a poslali pro někoho znalého písma, aby si vše poctivě zaznamenali. Tak jim utekl zbytek dne, a když dorazili pronásledovatelé jedoucí po jejich stopě, nepadl na ně ani stín podezření. Naopak.

Byli velice přeochotně hoštěni a pozváni jedním z předáků na noc do jeho domu. S díky to odmítli, říkajíce, že vyrazí ještě k večeru za jakýmsi svým příbuzným, co vlastní statek dole po proudu řeky, aby přespali tam. Padlo-li by na ně podezření později. Poslali honicí psy na falešnou stopu.

Stejně jako jim, vedlo se i tlustému Žebovi.

Ten vyhledal nahoře v osadě kováře a nalhávaje mu, že je sluhou jakéhosi kupce z Prahy, dal oba koně, co s sebou přivedl, znovu okout, že prý kulhají.

Jedním byla i grošovaná kobyla paní, teď pro jistotu zbavená sedla. Kovář měl však mnoho práce, a tak zavedl koně k sobě do dvora a poprosil svého zákazníka, aby přišel až k večeru a zatím se posadil do blízkého šenku.

Žeba byl spokojen.

Seděl nikým neznám na lavici u ohromného stolu venku před nálevnou a svým zjevem i ošacením zapadal mezi ostatními jak zrnko pšenice mezi ostatní zrna.

Viděl vše, ale sám byl neviděn.

Kdyby se něco stalo, mohl nepozorovaně zmizet a nikdo by ho nezdržoval.

I on k pozdnímu odpoledni zpozoroval jezdce, kteří se rozptýlili po osadě a vyptávali se po čtyřech únoscích a jejich unesené paní.

Nikdo však nic neviděl a jeho, ani ty sedící dole v hospodě, s ničím takovým nespojoval.

Relativně nejhůře na tom byl jejich velitel.

Ten seděl na sedle sundaném z koně paní ve vlhké chodbě a třel si chladem zkřehlé ruce.

Měl však sebou to, pro co se vydali všanc, nedbajíce svých životů, a byl rozhodnut to již nepustit.

Lov se jim povedl a zbývalo jen vyčkat večera, aby definitivně zmátly stopy všem pronásledovatelům.

Na to byli zvyklí.

Vždyť vybral ty nejlepší z nejlepších hned, jak se rozhodl, že úkol přijme.

Udík jako zběhlý student z jakési vlašské univerzity, byl znalý písma i mnoha řečí.

Žeba znal zdejší, ale nejenom zdejší krajinu jako svoji dlaň a lstivost Těmi, spolu s jeho uměním střelby z luku, byla nepostradatelná.

To vše doplňoval on sám, maje ode všech vlastností ostatních kousek. Společně pak tvořili družinu vzájemně se doplňujících mužů, kteří dokážou, jak si upřímně myslel, všechno na světě.

Únos Markéty z Volfštejna toho byl jasným důkazem.

Pohlédl teď na ni a uvědomil si, že i když byla oblečena do svého pláště, musí jí na holé zemi být značně chladno.

Vědom si její důležitosti, šťouchl do ní hrubě nohou a zabručel.

„Poslouchej mě. Když se budeš rozumně chovat, posadím tě zády ke stěně na tvé sedlo a přikryju tě svým pláštěm. Musíme tady zůstat dost dlouho a na zemi je určitě zima. Je mi jedno, co se s tebou stane potom, ale zatím tě mám na starosti já a potřebuju tě dodat neporušenou. Rozumíš mi?“

Nadzvedl jí hlavu navlečenou do plátěného pytle a čekal na její reakci.

Svázaná a pokořená Markéta měla za sebou již všechny vlny zděšení a poznání, jež přešly do zoufalé odevzdanosti. Počáteční zmatek v hlavě, kdy se po útoku zaměřila jen na obranu své ohrožené cti, vystřídal pocit zuřivosti ze spoutání a naprostého zbavení svobody, který záhy přešel v naprostou bezmoc cokoliv udělat na svoji záchranu. Byla svázána tak pevně, že se sotva hýbala. Roubík ji skoro dusil a pytel přes hlavu znemožňoval sledovat, co se vlastně okolo ní děje.

Zpětně si uvědomila svistot střel a vyjeknutí, jež ze sebe vydal zasažený Oldřich. To samé slyšela i za sebou a než se její kůň dal na útěk, viděla padat i Barboru, svou věrnou družku. Pak už vnímala jen vlastní boj o svou čest a život. Co se stalo s ostatními jejími jezdci, nevěděla, ale bezstarostnost únosců, když ji spoutávali, dávala jasnou odpověď.

Zaplatili životem za její ochranu a bylo to úplně zbytečné. Padla do rukou zločinců a nikdo ji nedokázal ochránit. Kolikrát jen doma na hradě slyšela od starého purkrabího, jak je třeba být opatrný. Co může všude za hradbami jejího hradu na ni čekat. Jak je třeba dávat pozor a být stále obklopena svými lidmi. Nechodit nikam bez nich a mít po kraji spolehlivé zvědy, zda se odněkud neblíží jezdci schopní ohrozit jakkoli jejich bezpečnost.

Tak dlouho se těšila, až bude moci na svém koni volně projíždět krajinou. Teď když už jí nikdo neporoučel a ona sama rozhodovala o svém životě, přišlo tohle.

Co podcenili?

Bylo jich málo?

Je snad pět ozbrojených jezdců málo na doprovod, když se ani tolik nevzdálili od svého hradu?

Asi ano. Kdo však museli být ti, kdož se nezalekli a tak blízko jejich domova dokázali zaútočit na urozenou paní panství?

Podle toho, co zaslechla, když ještě mluvili, nemohlo jich být víc než čtyři.

To je neslýchaná odvaha.

Nebo nerozum?

Zatím jim vše vycházelo.

Už bůhvíjak dlouho ji vláčejí krajinou a její jezdci, kteří museli přeci ihned vyjet po jejich stopách, nikde.

Co s ní jen bude?

Zavlečou ji někam, kde ji už nikdo nenajde, a tam bídně skoná?

Naprostou beznaděj však vystřídalo vědomí vlastní důležitosti. Je přeci jedinou majitelkou celého panství. Není veliké, ale určitě dost bohaté. Vždyť kolik urozenců z okolí se může pyšnit vlastním kamenným hradem? Skoro nikdo. Půjde tedy o výkupné?

Upnula se k tomu a stále dokola se o tom ubezpečovala. Pak se však dostavily zpětné vazby vzpomínek a ona se úplně nervově zhroutila.

Stále znovu a znovu jí před očima letěl ten okamžik, kdy její druh z dětství, mladý Oldřich, padá z koně.

A Barbora!

Pořád stále dokola to viděla.

Tolik životů za ten její!

Měla pocit, že neunese tu tíhu, a oči, přikryté látkou, se zalily slzami. Ještě že se rychle vsakovaly, a nedopřály tak únoscům vědět, jak moc je zlomená.

Musí se vzchopit a bojovat. Dokavaď žije, je tu možnost. Hlavně se sebrat a zachovat chladnou hlavu.

Snad se jí to podaří.

Pokud bude dýchat, bude bojovat.

Za svůj život.

Za svou čest.

Dá-li Bůh, zachrání ji.

Vždyť je tu její rytíř. Vítek. Určitě udělá vše pro to, aby jí pomohl.

Jak jen ale sebrat sílu vzdorovat?

Znovu propukla v pláč a plna nepříjemných vzpomínek se mu zcela oddala.

Nevěděla, jak dlouho to trvalo, ale pláč ji uklidnil. Již byla zase schopna přemýšlet a vzdorovat.

Jen tělo měla strašně slabé.

Kéž by ji aspoň zbavili toho pytle, co měla přes hlavu. Zkusila by vyjednávat nebo by aspoň viděla, kam ji vlečou. Nic z toho se však nestalo a již dlouho leží na chladné zemi. Kolem bylo naprosté ticho.

Nevěděla, jak dlouho to trvalo, ale záhy poznala, že sama rozhodně není.

Někdo s ní byl, a ten někdo ji tady hlídal.

Na co ale čekají?

Že by na další posily?

To by ale mohlo naopak pomoci jí. Její lidi ji už určitě hledají a to je příležitost, aby je dostihli.

Znovu se jí nadějí zrychlil dech.

Už aby to bylo!

Místo toho do ní někdo hrubě strčil a ona uslyšela brumlavý hlas svého únosce.

Vyrozuměla z něj, že na něco opravdu budou čekat, a tak přikývla, aby jí posadil.

Čas přeci pracuje pro ni.

Chopily se jí tedy čísi ruce a pomohly jí pohodlně si sednout a opřít se zády o stěnu.

Její společník a hlídač zase zmlknul, a tak seděla a aspoň naslouchala zvukům z okolí. Bylo zde však jen naprosté ticho. Kde jen můžou být?

Čas se tak nekonečně vlekl.

Už to nemohla vydržet stále sedět. Byla všecek ztuhlá zimou a tenké řemínky, jimiž byla spoutána, jí bránily v oběhu krve. Vše ji začínalo brnět.

Ke všemu se začala hlásit i jiná potřeba a ona, jsouc cudnou ženou, začala přemýšlet, jak vykonat to, co je třeba ve společnosti a situaci, v jaké byla.

Vstala tedy a snažila se narovnat. Bouchla se však vzápětí do hlavy o nízký strop chodby.

Muž byl vmžiku u ní.

„Co se děje?“ sykl.

Snažila se pohybem hlavy a zvukem, jež byla schopna vydat z hrdla, naznačit, že něco potřebuje.

Chytl ji za ruce a pevně k sobě přitáhl.

Otočil ji čelem ke stěně a přímo do uší jí zasyčel.

„Zůstaň stát takhle a nesnaž se ohlídnout. Sundám ti ten pytel a roubík. Stačí však jediný hlasitější slovo a nepřej si mě. Dávej pozor a skloň se. Je tu nízkej strop.“

Uposlechla a on jí sundal plátěný vak, bránící jí vidět, a vzápětí potom jí rozvázal i šátek s roubíkem. Hned potom ucítila v boku ostrý hrot jeho dýky. Snažila se dostat do úst k zdřevěnělému jazyku něco slin, aby mohla vůbec mluvit. Překvapilo ji, že není oslněna světlem a místo toho je v šeru nějaké tmavé chodby.

„Musím si dojít na záchod,“ vzdechla, když konečně byla schopna promluvit.

„Ty provazy mě strašně řežou. Necítím ruce ani nohy,“ dodala pak a zkusila otočit hlavu. Hned tu však byla jeho ruka a zajela jí do vlasů, rázně ji nutíc se ani nepohnout.

Muž chvíli přemýšlel a pak rozhodl.

„Dobře. Rozvážu tě a ty si dojdeš na konec tý chodby udělat svoje. Není to daleko, ale musí ti to stačit. Ven tě rozhodně nepustím. Taky tu cestu budeš muset absolvovat se svým pytlem na hlavě. V žádným případě nechci, abys mě viděla. Řekni mi, jestli si tomu rozuměla.“

„Ano,“ přikývla.

„Když to všechno dodržíš, jak jsme si teď řekli,“ pokračoval, „už tě nesvážu a dám ti napít a najíst. V opačnym případě z tebe udělám zase balík a budu na tvoje potřeby kašlat. Je ti to jasný?“

Přikývla a smířila se i s tím, že jí zase zakryl oči. Přeřízl jí řemeny na nohou a ona, vrávorajíc, se je snažila rozpohybovat. Rukama se dotýkala stěn a opatrně vykročila na konec chodby.

Nevěděla, zda ji muž sleduje a jak daleko od ní vlastně je. Nebylo však vyhnutí. Snažila se k němu být aspoň zády.

Strašně se jí ulevilo.

Teprve potom, když se upravovala, snažila se rukama rozproudit své údy a nahmatat dýku, jež měla být za jejím pasem.

Byla tam však jen prázdná pochva.

Stejně by asi nebyla v zápase s takovým zkušeným rváčem moc úspěšná.

Mohla však přeříznout svá případná pouta a zmizet.

Takhle to nepůjde.

Zkusí zvolit jinou taktiku.

Vrátila se podél stěny zpátky a muž ji znovu usadil na její sedlo.

Tváří však mířila zpět do tmavé chodby.

Sundal jí kuklu a ucítila u svých úst hrdlo vaku s vínem.

Hlad dosud nepociťovala, pít ale chtěla.

Byla od hadrového roubíku všecka vysušená.

Bylo to víno ředěné vodou, co jí dal. Pila rozvážně a zhluboka dýchala před každým dalším lokem.

Cítila, jak se jí tělem rozlévá teplo. I když bylo ředěné, její prázdný žaludek urychloval jeho působení.

Když jí ho vzal, ještě než jí znovu zakryl hlavu, sebrala odvahu se zeptat.

„Co ode mě chcete? Proč jste nás přepadli?“

Její únosce však mlčel.

„Chcete za mě peníze?“ pokračovala po chvíli s nadějí v hlase.

Ani teď se však nedostavila žádná odpověď.

Zmlkla a přemýšlela.

O co jim tedy může jít?

Kdyby chtěli její tělo, už by si ho určitě vzali. Tady k tomu měli příležitost.

Co tedy chtějí a o co jim jde?

„Dám vám peněz, co si řeknete,“ vzdechla po chvíli.

„Mlč!“ zasyčel. „Jestli budeš furt mlít, zacpu ti zase pusu.“

„Chtěla jsem jen říct, že nejsem chudá, a když mě pustíte, dostanete, o co si řeknete.“

Místo odpovědi jí zakryl hlavu jí dobře známý pytel.

Proč se s ní jen nechtějí dohodnout? Čeká snad ten muž na své společníky, protože nemůže rozhodnout sám?

Nebo ten, co si je objednal, přijde později a teprve on stanoví výši výkupného?

Zůstala sedět s hlavou plnou zmatků.

Ta nejistota ji užírala.

A její jezdci nikde!

Čas se nekonečně vlekl a stále byla plna pochyb, co se s ní stane. Nikdo nepřijížděl, nikdo nemluvil.

Zkusila to ještě několikrát sama, ale odpovědí jí bylo jen tíživé ticho. Když se pokusila vstát, byly tu hned pohotové ruce, které ji tiskly zpátky.

Sama tedy nebyla.

Ten muž s ní ji neopouštěl ani na chvíli.

Mluvit s ní nechtěl, ale oči z ní asi nespouštěl. Nedalo se dělat nic než čekat a třídit myšlenky na to, co by mohlo přijít.

Jak se zachovat a co počít?

Nebyla si příliš jistá, že obstojí.

Rozum je jedna věc, slabost těla druhá.

Co když neobstojí?

I pod plátěným pytlem vytušila, že denní světlo ustupuje večernímu šeru. Teď na začátku zimy jsou dny tak krátké.

Muž za ní vstal a začal přecházet u ústí chodby.

Že by byl tak nervózní?

Nebo mají přijít ti, jež čeká?

Pak se ozvaly tlumené hlasy a ona se ohlédla.

Využila okamžiku, kdy i její strážce hleděl směrem k příchozím a strhla si pytel z hlavy.

Spatřila muže stojícího v ústí chodby.

Bylo již značně šero, ale jeho postava se jasně rýsovala proti světlejšímu pozadí sněhové přikrývky.

Dával znamení někomu venku a ona již spatřila stíny, jež chvátají směrem k nim.

Pak zaslechla tlumené pozdravy a padla na ní nevýslovná tíha, že je ztracena.

Její muži to nebyli!

Vydechla zděšením až příliš nahlas.

Muž v ústí chodby to zaslechl a prudce se obrátil.

Vmžiku byl u ní a jeho syčivý hlas jí zavanul do tváře z nebezpečné blízkosti.

„Něco jsem ti řekl! Když neumíš poslouchat, tak se nediv!“ dořekl a udeřil ji zprudka do tváře.

Upadla na zem a oči se jí zalily slzami. Dostala roubík a znovu byla necitlivě spoutána. Kůže poškozená z rána se okamžitě bolestivě ozvala.

Vytáhl ji ven před chodbu a ještě ležící na zemi ji zavinuli do dalšího koženého pláště čpícího špatným vyděláním.

Zakryli jí pečlivě hlavu i nohy.

Byla teď podobna jen podlouhlému balíku.

Bála se pohnout.

Ruce jí však nechali vpředu před obličejem.

„Můžeš dýchat?“ ozvala se jediná otázka.

Přisunula si prsty až k nosu a kývla na souhlas.

Na to ji několikero rukou zdvihlo a přehodilo přes hřbet koně.

Byl bez sedla a ona zakrátko ucítila jeho živočišné teplo.

Byla to nepochybně její klisnička.

Cítila, jak je vyděšená z přítomnosti tolika cizích lidí a z nákladu, jenž se jí ocitl na hřbetě.

Ještě ji upravili a zajistili, aby nespadla.

Pak už jen zaslechla zasyčení. „My jedeme. Ukliďte to tady a dohoňte nás.“

Hřbet pod ní se rozvlnil a kůň, veden neznámou rukou, vykročil.

Bože! Jak přečká takovouto nepohodlnou jízdu?

Kam až jí můžou vléct?

Podle šplouchavých zvuků poznala, že jsou v řece.

Nevylezli však na protější břeh, ale postupovali opatrně korytem.

Někdo šel přímo u hlavy jejího zvířete a dával pozor, aby neklopýtlo, nedbaje zimy z chladné vody.

Byla ze svého postavení zoufalá.

Věděla dobře, že voda stopy jistě smaže a případní pronásledovatelé budou bezradní.

Nevěděla ani, zda jdou proti, či po proudu řeky.

Byla ztracená a stejně tak se i cítila.

Hřbet pod ní se stále nepravidelně, jak kůň bojácně našlapoval, vlnil a působil jí křeče v břiše.

Také několikrát málem spadla.

Bdělé ruce ji však vždy umístily do rovnováhy a pokračovali v cestě.

Až mnohem později, někdy před půlnocí, jí k uším dolehlo mohutné cákání od cvalu koní, řítících se řekou za nimi.

Už nic nečekala a ani nedoufala. Proto jí taky ani nepřekvapilo, když přijevší jezdci jen stroze oznámili, že je vše v pořádku a nikdo za nimi nejede.

Nepohodlná noční pouť studenou vodou pokračovala.

Už si pomalu zoufala z nepohodlí, jež musela podstoupit, když zastavili.

Zatajila dech a naslouchala hlasu svých únosců.

„Je to tady?“

„Jo, tady za tou zátočinou. Pojedeme tím potokem, až nahoru kam to půjde.“

„Najdeš to takhle po tmě?“

„Bez obav. Jen musíme ze sedel a vést koně na krátko.“

Jak řekli, tak taky udělali.

Cesta byla ještě obtížnější. Markéta dokonce několikrát spadla. Snažila se ze všech sil udržet na hřbetě, ale nešlo jí to.

Konečně už neslyšela šplouchání vody a svah se stal ještě prudším, než byl.

Muži supěli a tiše kleli.

Podle jejich vypětí však soudila, že cíl jejich cesty musí být nedaleko. Proto ta jejich snaha vše urychlit, než začne svítat.

Konečně byli nahoře na vysokém kopci, daleko od řeky. Zastavili se a Zbud vyslal jednoho ze svých na průzkum. Využila toho a povolila všechny svaly těla, aby si odpočinula. V duchu se modlila, aby byl té strašné cesty už konec.

A opravdu.

Netrvalo dlouho a vrátivší se zvěd je zavedl na místo, kde měli spočinout.

Bylo to staré, kdysi vypálené hradiště, zarostlé teď hustým lesem.

Přesto se tu našlo ještě pár do hlíny zapuštěných chatrčí, jež byly opraveny a jakoby přichystány pro ně.

Složili svůj náklad a do jedné z nich ji zanesli.

Ozvalo se křesání a zakrátko vyšlehl plamen.

Pak ji konečně zbavili provazů a pláště z vlčí kůže, jenž z ní dělal doteď neforemný balík.

Posadili ji a opřeli o stěnu. Zůstal zde jen jejich velitel a ostatní se šli postarat o svá zvířata.

Ohmatal ji, zda je celá a přečkala tu děsivou jízdu bez úhony, a sejmul jí roubík. Dal jí napít a zeptal se, zda má hlad.

Zavrtěla hlavou. Byla jen příšerně unavená.

Rozvázal jí ruce a připoutal ji k sobě.

„Zdržíme se tady,“ promluvil k ní. „Lehni si a spi. Když budeš něco potřebovat, zatahej za provaz. Jsem tu pořád s tebou a nehnu se od tebe.“

„Už dál nepojedeme?“ hlesla tiše.

„Ne. Aspoň teď ne. Neptej se na nic a lehni si.“

Plna smíšených pocitů tak učinila. Její lože bylo vystláno suchou voňavou trávou. Únava se přihlásila a nervy doteď napjaté k prasknutí povolily. Nezbývalo jí nic jiného než poslechnout. Oheň začal hřát a jeho praskot byl uspávající.

Ještě cítila, jak ji přikryl svým pláštěm z vlčí kůže.

Pak usnula spánkem plným děsivých snů.

IV. kapitola
Rozhodnutí krále jsou nevyzpytatelná. Pověřil Vítka úkolem, jenž se podobá božímu soudu.

„To snad není možný!“ křičel skoro Vítek navrátiv se právě před chvílí ze slyšení od krále. Rychle přecházel po místnosti a rozhazoval rukama.

Od stolu ho zamlkle sledovali všichni jeho přátelé. Byli zvědaví, jak jeho setkání s králem dopadne, a hlavně co se z něho vyvine.

Proto se teď večer sešli v domě Zdislava z Jablonného dole ve městě.

Seděl tu i Vítkův bratr Budislav a vedle něho ještě všecek schvácený od spěchu sem včas dorazit, i králův velitel stráží Ješek z Týnce. Úplně v rohu se za stolem krčil Fridrich von Zweter, nemaje ani chuti drnkat jakoukoli melodii na svůj strunný nástroj ležící před ním na desce stolu. Vždyť byl setkání s králem zúčastněn osobně a slyšel tam vše na vlastní uši. Nedivil se Vítkovu rozhořčení. Král rozhodl opravdu šalamounsky a ještě k tomu tak, že veškerá tíha úkolu na očistu jejich cti padla na přítelova bedra. On sám má být od zítřka přímo v králově družině a oblažovat Václava svými melodiemi. Jako by mu jablko slávy zhořklo v ústech. Tolik o tomto postu snil. Místo toho ale zapomněl skoro všechny melodie, co tak rád hrával a jimiž oblažoval srdce svých bližních. Vždyť jeho přáním bylo spolu s Vítkem vše dát do pořádku a očistit jejich jména.

Byl přeci jeho přítel a on se do teďka účastnil všech jeho počinů.

Tak proč mají být teď rozděleni?

Král tak sice rozhodl, ale jeho svědomí bylo v pokušení ho neposlechnout.

Byla to jako zrada na nejbližším člověku. Jak se mu má podívat do očí?

Vnímal ho, jak rázuje po místnosti a křičí svůj žal na všechny, kdo tu sedí, ale kteří za něj nemůžou. Nemohli mu nijak pomoci.

Král rozhodl.

„Sedni si, kruci!“ praštil pěstí do stolu Budislav. „Takhle se nikam nedostanem. Musíme se pokusit něco vymyslet. Jak přesně to Václav řekl?“

„Ten?“ Otočil se k němu Vítek rozhořčeně a zapřel se pěstmi o stůl zíraje rozšířenými zornicemi přímo do bratrovy tváře.

„Mám pocit, jako by mě vůbec neposlouchal. Pořád si jen něco šuškal se svým kaplanem a většinu otázek nám taky pokládal on.“

„No a co?“

„No a nic!“

Pak se však trochu zklidnil a sedl si na židli u krbu. Měl tam pohár s vínem a dobrou půli jeho obsahu teď vyprázdnil na jeden zátah.

„Vyprávěl jsem královi vše, co jsme prožili, včetně toho nešťastnýho požáru kláštera. Já ho kruci ale nezapálil. Stalo se to prostě při útoku. Podobně jsem mu popsal vše, co se stalo, a on o tom už asi věděl tady od Zdislava. Na jeho tváři se nedalo nic vyčíst. Byl zachmuřenej a trápily ho patrně bolesti v poraněném oku. Ani se nás moc pak nevyptával. Radil se s kaplanem a ten mu až příliš zaujatě odpovídal. Pak chtěl vědět všechno tady o Fridrichovi. Odkud přišel a co umí zahrát, tak jako by ho odhalení vzpoury proti němu moc nezajímalo. Bylo to tam takový zvláštní. Nechali nás sice sedět, ale nenabídli nám vůbec nic k pití. Člověk se cejtil jak napůl odsouzenej, ještě než promluvil.“

„No a co dál? Na co se tě ještě Václav ptal?“ vybídl ho bratr netrpělivě.

„V podstatě na nic. Jen nějaké podrobnosti o Volfštejně a jeho paní. To když jsem se mu zmínil, že patrně jeho otec Přemysl jí vlastnoručně vystavil regál na těžbu na jejím území. Zajímalo ho, zda se už těží a tak.“

„Co říkal na její únos?“

„Ptal se, jestli se toho někdo ujal. Když jsem mu řekl, že jsme vyslali jezdce, pod vedením Slavoje, pokýval hlavou. Jestli prý je dopadnou, mají je bez milosti popravit. Nic víc. Když jsem projevil přání osobně se tam vydat, mávl rukou, abych nespěchal. Moje služby že bude potřeba jinde. Pak pokynul Fridrichovi, aby něco zahrál. Nedalo se říct, zda poslouchal. Neustále se totiž o něčem dohadoval s tím svým kaplanem. Možná že poručil hrát proto, aby nebylo slyšet, o čem se baví. Pak nás ten modloslužebník vykázal ven, že se jeho milost král poradí, co s náma dál. Dovnitř si pak zavolal biskupa a toho ‚příjemnýho‛ Vítka z Hradce. Nechápu, proč ne třeba vás? Radí se přeci i s vámi, ne?“ pohlédl na ně podrážděně.

„To víš, že jo,“ uklidňoval ho bratr, „nečekáš přeci, že se bude se mnou radit, co počít s mým vlastním bratrem. To by bylo dost nesmyslný.“

Věděl to. Potřeboval se jen zbavit té tíhy, co na něm ležela.

Jeho láska se ocitla v moci lapků a on nečinně seděl tady a ještě ke všemu bude muset na její osvobození zapomenout.

Teď se do rozpravy zapojil i mladý Zdislav.

„Se mnou se radil, ještě než jsem sem vyjel ze Zbečna. Nevypadalo to, že by ti nebyl nakloněn. Je celou duší rytíř a tvoje činy se mu líbily. Muže, jako jsi ty, má rád. Není však na svoje rozhodování sám. Je tu ještě církev. A tý se to týká především. Nedá si jen tak do něčeho mluvit.“

„Ani od krále?“

„To je dost choulostivý téma. Král rozhoduje, ale může to být na základě porady s církví. Jako v tomhle případě, ne? Vždyť co ti řekli, když vás zase povolali dovnitř?“

„No, hlavní slovo měl ten z Hradce. Přímo z něj čišela radost, že může někoho pokořit. Biskup jen přikyvoval a Václav, ten jen napůl ležel na lůžku a stále se radil s tím svým kaplanem.“

„Co říkal mocný pán z Hradce?“ optal se zachmuřeně Zdislav.

„No, pro vás asi nic povzbudivýho,“ pokrčil Vítek rameny. „Mluvil o území na severu, jež je rozchvacováno šlechtickými rody. Území, jež má být doposud královo, je rozkrádáno kousek po kousku tak, že král to již nemíní trpět.“

„Proč to říkal zrovna tobě?“ optal se Budislav, ale Zdislav ho umlčel další důraznější otázkou. „Jmenoval je?“

„Samozřejmě,“ přikývl.

„Mezi mnohými méně významnými prý vedou ti, co mají ve znaku ostev. Hned druhé, co jmenoval, byli ti, co, spravujíce jako kasteláni z hradu Děčína celý kraj, mají ve znaku lvici.“ Pohlédl na něj Vítek.

Čelo Zdislava se zachmuřilo. „Možná že můj bratr Markvart,“ zabručel. „Proč to král ale neřekne přímo nám?“

„To je asi těžký,“ obrátil se k němu Budislav, nepochybně potěšen, že nebyla řeč o rodu kančí hlavy, k níž patřil. Jeho zájmy byly také jinde, spíš západním směrem. Co do počínání a uchvacování půdy a majetků, byli na tom asi všichni stejně. Byl to přeci boj o moc. O přežití. Kdo uchvátí víc, bude na tom líp než ten druhý. Pak je tu však ještě přízeň krále a úřady u dvora, jež může udělit jen on. O ty se svádí boj stejný, ne-li větší, neb kdo ovlivňuje krále, ten má větší moc. Přízeň krále tu však dneska je a zítra být nemusí. Proto je třeba zachovávat opatrnost a nedráždit okolí moc, než je třeba.

„Tvůj rod se rozrůstá a stále nastává potřeba uspokojit další členy nějakou tou výsluhou. Vždyť cesta na Žitavsko, jdouc přes tvé Jablonné, je lemována vašimi zisky.“

„Zapomínáš, že ne všechno je takové, jak to vypadá. Co naše dotace pro námi založený klášter Hradiště?“

„To jistě. Vždy se dá něco přikrýt zbožností.“

Zdislav prudce vstal.

Vstal však i do teď mlčící Ješek z Týnce a rychle vztáhl ruce proti oběma pánům. „No tak! Teď není vhodná doba na škorpení o tom, kdo toho má víc. Poslouchejte dál. Král mu přeci tohle všechno neříkal zbytečně, ale za nějakým cílem.“

„Král?“ zapochyboval Zdislav.

„Ale ano. Pán z Hradce jenom tlumočil jeho slova. Jsem už u dvora pár roků a zaslechl jsem svý. Král vás potřebuje, ale na druhou stranu ho vaše rozpínavost a moc děsí. Sbírá sílu na to s tím něco udělat. K tomu ale Vítka potřebovat nebude. Na to najde jiný. Třeba toho z Hradce. Jeho moc je veliká a pozemky na jihu. To by byl určitě lepší odpůrce vašich zájmů ve jménu krále, než rytíř bez prostředků. Promiň,“ obrátil se k Vítkovi, aby dal najevo, že jeho úmyslem nebylo ho urazit.

„Vraťme se tedy k tomu, co ti říkali,“ pokynul mu pak a usedl zpátky na své místo.

„Král si chce prý své zájmy pojistit výstavbou hradu, který by byl blíž území, o kterém se mluví,“ pokračoval tedy Vítek.

„Co mu v tom brání?“ opáčil znechuceně Zdislav.

„Patrně nic. Jenom nějaké znepokojivé zprávy, jež z oněch míst dostal.“

„Zprávy?“

„No, ten z Hradce říkal, že území, o kterém je řeč, se rozprostírá na sever od hradiště Mělník. Je to prý z části kraj plný skal a bažin.“

Havel teď vstal a pln zájmu si sedl na stůl blíž k Vítkovi.

„Trochu vím, o čem mluvíš. Co tam ale může být za problém, který by trápil krále, či spíš někoho, koho stavbou pověří?“

„Biskup vytáhl nějaký list a přečetl mi jakousi stížnost, v níž si jacísi lidé stěžují na kraj, odkud vylézají ze skal divní démoni a různě jim škodí. Ničí jim úrodu či ji odnášejí. Jsou prý nepolapitelní a mají své služebníky i z řad lidí. Sídlí prý hluboko ve skalách, kam se nikdo neodváží je pronásledovat.“

„Ještě něco ti četl?“

„Jo. Vytáhl ještě další listy. V jednom se psalo o ďáblovi ze skal, který má na svědomí mnoho životů prostých rolníků, a v dalším o divných lidech střežících tam někde vchod do pekla.“

„Zajímavý. A co s tím ty?“

„No právě. Kvůli mým dřívějším činům se církvi jevím jako ten pravý, který má tu záhadu na místě rozluštit a podat jim zprávu. Král rozhodl, že vhodnějšího rytíře by nenašel. Bude to prý má zkouška. Něco jako boží soud. Když obstojím, bude mi odpuštěno. Ne-li, bůhvíco se mnou bude. Cestu musím podstoupit sám bez pomoci a mám co nejdřív dát vědět, co je na těch stížnostech pravdy. Dali mi dokonce list, který mě doporučuje kastelánovi mělnického hradu.“

„Kdy máš vyjet?“ zeptal se Budislav.

„Co nejdřív. Jen co si opatřím vše potřebné na cestu.“

„To je radost. Co si počneš? Jet tam teď v zimě je sebevražda. Akorát tam někde zmrzneš.“

„Třeba to je záměr,“ přikývl zachmuřeně Vítek.

„Ukaž nám ten list,“ požádal ho Zdislav.

Vítek sáhl do záňadří a podal mu jej. Byl však pevně převázán stuhou a pokryt třemi pečetěmi. Královskou, biskupskou a jako třetí pána z Hradce.

Nebylo možno ji tedy otevřít. Čela všech přítomných byla zachmuřená. Nevěděli nic z toho, co král píše kastelánovi, a tudíž ani nic, co se týká Vítka, až tam přijede.

„Je divný, že tě posílají tam a ne na Boleslav, odkud se tenhle kraj spravuje,“ zapřemýšlel Budislav.

„Ani ne,“ odporoval mu Zdislav. „Zapomněl jsi, že purkrabím tam je můj strýc? Král nechce, aby rody, kterých se věc týká, něco věděly. Co počít?“

Obrátili se všichni na Ješka, jako by on mohl vědět, co se chystá.

„To je těžko říct,“ pokrčil rameny. „Jsem na tom stejně jako vy. Taky nic nevím. Vlastně ani nikdo z okolí krále neví, že jsem tady. Zachovejte o tom prosím mlčení. Jak vidíte, je za vším boj o moc a mohly by padat nejenom funkce, ale i hlavy. Musíme dát dohromady spíš nějakou radu tady pro Vítka a taky se postarat o jeho vybavení. Trošku ten kraj, kam ho posílají, znám, neb odtud pocházím. Bude třeba ho zaopatřit proti sněhu a mrazu. Dát mu nějaké sušené a nasolené zásoby. To není kraj, kde by narazil každý den na hospodu. Naopak. Můžeme být rádi, že zima neudeřila ještě plnou silou a nemrzne tolik.“

„To se může od zítřka změnit,“ namítl Vítek.

„To je pravda, ale musíme věřit a hlavně jednat. To území, o kterém je řeč, je dost veliký. Co je nejhorší, tak je plný skal prostodivných tvarů a roklí, jež mnohdy nikam nevedou. Proto se vlastně všechny cesty tomu kraji vyhýbají. Neřekli ti, odkud ty stížnosti přišly?“ zeptal se s nadějí v hlase.

„Ne,“ zavrtěl Vítek hlavou.

„To je škoda, neb bys mohl jet rovnou tam a na vše se zeptat. Takhle tam můžeš bloudit bůhvíjak dlouho a nic nezjistíš. No, vyptávat se budeš muset stejně. Hlavně aby bylo koho. V boji s démony ti ale asi moc neporadíme.“

„Má svůj meč s relikvií,“ podotkl Fridrich, až dosud mlčící v koutě.

„To je pravda. Jen aby mu byl co platnej. Bůhví, co ho tam čeká.“

„Je to opravdu cesta na smrt.“

„A co tam nejet?“ vykřikl náhle svoji myšlenku Vítek a znovu zadoufal, že u nich najde podporu k tomu vyrazit po stopách únosců Markéty.

„Neblázni!“ okřikl ho bratr a taky ostatní vrtěli hlavami. „Protivit se králi nemá cenu. Kdybys měl aspoň něco svého a mohl se tam uchýlit. I tak bys ale mohl přijít o rytířskou čest. To je jediný, co máš. Víš dobře, že ti může být odňata. Musíš tam jet. Závisí na tom i osud Fridricha. Uvědomuješ si to?“

„Nezapomněl jsem na to. Stejně mi to všechno připadá nějaký podivný. Proč tam a proč já? Co si o těch stížných listech myslíte?“ obrátil se na Ješka se Zdislavem. Patří teď sice ke dvoru, ale pocházejí tam odsud a mají tam příbuzné.

Zdislav jen zavrtěl hlavou. Marně pátral v paměti, že by kdy zaslechl něco podivného.

„Nevím o ničem,“ prohlásil pak. „Myslím si, že to bude jen záminka.“

„Záminka k čemu?“

„K tomu, aby si svým posláním znejistěl místní šlechtu. Budou vědět, že tě posílá král, ale nebudou vědět, kvůli čemu. Znejistí a budou k sobě navzájem o to víc nedůvěřivý a nepřátelští. Možná se uzavřou do sebe, anebo si budou chtít pojistit své zisky.“

„Nebo tě zabít,“ podotkl Budislav.

„Musíš počítat se vším,“ připustil pán z Jablonného nejistě. „Ty povídačky o ďáblech ze skal budou nanejvýš jen babský tlachy. Jde určitě o něco jinýho.“

„Ale o co?!“ zvolal rozhořčeně Vítek. „Přeci mě tam neposílají jen tak? Musím vědět, co mám vykonat a čeho se vystříhat. Jinak moje cesta nemá cenu.“

„Pro tebe možná ne,“ přitakal Budislav.

Vítek se k němu tázavě otočil.

„Zdislav má asi pravdu. Možná nemáš plnit úkoly ty, ale spíš tvoje přítomnost tam.“

„Nikdo nebude vědět nic o tvém úkolu a tvoje otázky po místních démonech jim budou připadat podezřelý. O to víc tě budou chtít hlídat a zvědět, co za tvojí přítomností je.“

„To ale nebudu vědět ani já.“

„To bude asi účel. Ani ty nevíš nic o hře, kterou s tebou král rozehrál. Bude těžký obstát, zvláště když nevíme, zda tvoje figura ve hře nemá být obětována.“

„Určitě to budeš mít těžký,“ zakončil Zdislav a pohlédl na Ješka.

Ten jen vraštil obočí.

„Boj o moc je ošemetná věc,“ začal zvolna. „Budeš jak mezi dvěma mlýnskýma kamenama. A to tu je vlastně ještě třetí strana. Král. Vlastně ta nejdůležitější. To on tě strká mezi ty dva kameny a čeká, jak obstojíš. Možná bude jen čekat na reakce pánů, držících tam půdu, a podle toho bude řídit svoje kroky. Nebo chce opravdu zjistit, co sužuje tam ten kraj a poslal tebe, věře tvým kvalitám a tvé víře. Ostatně,“ zarazil se, „u nás v Týnci se povídalo ledasco o krajině na západě. Já tam nikdy nebyl, a tak můžu těžko posoudit, co je na tom pravdy či ne. Kraj je tam málo osídlenej, a tudíž plnej duchařiny a pověr. Sám bych tam rozhodně jet nechtěl.“

Vítek se unaveně posadil.

V hlavě mu vířilo tisíce myšlenek, ale žádná, která by mu pomohla ukázat cestu, jíž se teď dát.

„Co dát vědět tvým příbuzným a upozornit je na tu jeho cestu tam?“

„To bych nedělal,“ zavrtěl Zdislav hlavou.

„Víš, jak to chodí. Každý jde tvrdě za svým a neohlíží se napravo ani nalevo. Ještě by to mohlo přinést víc škody než užitku. Na druhou stranu máme výhodu, že to víme jako první. Ti z rodu Ostve nebudou aspoň varováni.“

„Na to bych příliš nespoléhal,“ ošil se Ješek. „Co ty víš, jestli ten z Hradce neposlal někoho i z druhé strany? Co víc by mu prospělo, než abyste se tam do sebe pustili, a vzájemně se tak oslabili?“

„Máš pravdu. Můžeme čekat všechno. Přesto bych začal raději jednat.“

„Jak?“

„Rytíř z Březnice má jet sice sám a bez doprovodu, jistě na něho však bude někdo hledět z povzdálí, aby bděl nad jeho kroky.“

„Myslíš od krále?“

„Jistě. Ne nadarmo nese list mělnickému purkrabímu. Možná to bude on, kdo bude Vítka hlídat. Nevíme, ale musíme s tím počítat. To samé bychom mohli však zajistit i my.“

„Aby ho hlídal někdo z naší strany?“

„Z jaké strany?“ vložil se do toho Budislav, maje pocit, že jeho rod je zde opomíjen, přestože jde přeci o muže s erbem kančí hlavy, o kterém se mluví. „Myslíš stranu vás, Markvarticů?“

„Ne. Myslím stranu nás tady, jak sedíme.“

„To je přijatelná myšlenka. Mě ale vůbec nenapadá, jak mu pomoct. Máš na mysli něco konkrétního?“

„Možná,“ připustil Zdislav. „Rozhodně nemůžeme zůstat nečinní. Měl bych možná někoho, kdo by se hodil. Bude mu nutné ale napsat list a potrvá nějakej čas, než ho můj posel najde. Spojil by se s Vítkem, až to bude nutné, sám a tak, aby o tom nevěděl nikdo další.“

„Co je to za chlapa a k čemu mi bude dobrej?“ optal se Vítek.

„Nech se překvapit. Nevím sám a ani ty nevíš, co tě tam čeká, a nebude-li ti pomocná ruka dobrá.“

„Potřeboval bych spíš někoho, kdo se tam vyzná.“

„Tím nemohu sloužit. Já nikoho takového nemám a shánět ho teď, na to není kdy. Co ty, Ješku?“

Velitel stráží zadumaně mlčel. „Možná,“ připustil po chvíli.

„Bude ale složitý ho teď sehnat. Máme málo času.“

„Co navrhuješ?“

„Napíšeme neprodleně své listy. Já svému muži a ty svému. Vítek pak musí hrát o čas a vyjet co nejpozději, abychom ho získali co nejvíc. Ten můj člověk se s ním může spojit až na Mělníce. Dám mu o tom podrobné instrukce.“

„A to je člověk, kterej to tam zná?“

„Myslím, že jako svou dlaň. Je to sice podivín, ale něco mi dluží a určitě mi vyhoví v tom, Vítka provázet.“

„Jak dlouho může trvat, než ho seženeš?“

„To nemůžu odhadnout. Posel bude v Týnci zítra k večeru. Než ho ale najdou, může trvat i týden.“

„Tak dlouho tu být nemůžu,“ odporoval Vítek.

„Tady ne, ale cesta na Mělník a tvoje vybavení a příprava nějakej čas nastřádá. Spojí se s tebou až tam. Kdyby to trvalo dýl, vyjížděj jen přes den a na noc se zase vracej do hradu. Kastelán tě snad vyhánět nebude.“

„Nevím ale, co mu píše král v listu, co mu Vítek musí předat,“ namítl Budislav.

„To je sice pravda, ale doufejme, že bude na rytířově vůli zvolit směr a způsob, jak bude svůj úkol plnit.“

„Dobrá. Jsme domluveni,“ zakončil Zdislav řeč.

„Podejme si ruce na stvrzení úmluvy, že o celé věci víme jen my a nebudeme se o ní šířit jinde. Snad se to podaří a nebude trvat dlouho a zase se tu všichni ve zdraví setkáme. My s Ješkem jdeme sepsat listy našim mužům a vybrat posly. Ty, Budislave, zatím vybav bratra vším nezbytným a moc nechvátejte. Stačí, když vyrazí z Prahy až pozítří ráno. Musíme zdržovat. Kdybychom se z okolí krále dozvěděli cokoliv víc, co se týká naší věci, dáme si vědět.“

Všichni vstali a podali si navzájem ruce.

Dokonce i Fridrich, který se všecek ošíval pomyšlením, že události letí okolo něj a on je nemůže vůbec ovlivnit.

Pak se rozešli za svými úkoly a Vítek s Fridrichem osaměli.

„Je mi to líto,“ začal omluvně pěvec milostných písní krčit rameny. „Nevím, jak ti pomoct. Takhle jsem si svůj vstup na dvůr krále nepředstavoval.“

„Z toho si nic nedělej,“ uklidňoval ho Vítek. „Je to zkouška a má být o to těžší, že rozdělí dva přátele. Do teď jsme to táhli spolu a naše vůle byla spojená. Teď musí být o to pevnější, že budeme každý jinde. Já někde v mrazu a nepohodě a ty, u teplýho krbu, plnej výčitek, že tam nemůžeš bejt se mnou. Oba to budeme mít těžký.“

Fridrich mu pohlédl do očí a srovnával si v hlavě, co slyšel.

„Opravdu bych ti rád pomohl,“ namítl pak svojí drnčivou češtinou.

„To jsem rád,“ přikývl Vítek a poplácal ho po ramenech.

„Zahraj mi tedy.“

Sedl si a hledě do ohně, pozvedl pohár.

Fridrich tedy jen smutně povzdechl a zvedl svůj nástroj.

Melodie, jež se poté vznesla k začouzenému stropu, byla plná tesknoty a pramálo se hodila k povzbuzení těla k hrdinským činům.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Labyrint ticha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.