Paříž v extázi

V palácových ložnicích se nikdy nespí

Jana Krátká

© Jana Krátká, 2015

Photographs © Petr Zapletal, Marek Kastner 2015

Cover © Nakladatelství ČAS, Alena Laňková, 2015

Layout © Bedřich Hrbáček 2015 © Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2015

ISBN 978-80-7475-136-3

Obsah

Předmluva a poděkování

Kapitola 1: Madame de Montchevreuil

Kapitola 2: Osudová setkání

Kapitola 3: Pozvání

Kapitola 4: Víkend

Kapitola 5: Nečekané události

Kapitola 6: Samozvaný hostitel

Kapitola 7: Mrtvý čas

Kapitola 8: Gaskoňci bez ohledu na věk

Kapitola 9: Chřadnoucí rostlina

Kapitola 10: Slunovrat a rovnodennost

Kapitola 11: Nové začátky

Kapitola 12: Maska

Kapitola 13: Delikatesy

Kapitola 14: Zámek Rambouillet

Kapitola 15: Fronda, zábava a ctnost

Kapitola 16: Mučednice

Kapitola 17: Port-Royalské a jiné intriky

Kapitola 18: Záchranné mise

Kapitola 19: Komplikace

Kapitola 20: Loučení

Epilog: Guyenne, prosinec 1654

Seznam historických postav

O autorce

Je možné nahlédnout do myšlenek pánů božských, aniž by ztratili něco na své tajemnosti a atraktivitě? Tato „výzkumná otázka“ stála na počátku vzniku Paříže v extázi a za její motivující diskusi je třeba poděkovat mým několika přítelkyním. Díky Kateřině Václavíkové, Dagmar Herákové, Janě Hlavaté, Miriam Hessik a Tereze Malčíkové jsem se pustila do psaní, které by na výše uvedenou otázku odpovědělo. Za inspiraci pro utváření charakterů postav vděčím nejen všem pánům z mého okolí, ale především těm osobnostem, o nichž příběh vypráví. V tomto románu se setkáváme se 120 skutečnými postavami, fikční je pouze hlavní hrdina (a jeho stylista, maskovaná dáma a služka), takže se čtenář dozvídá mnohé z událostí roku 1652 ve Francii. Ve svých rešerších jsem vycházela z všeobecně dostupných informací, tj. především z memoárů a korespondencí osobností 17. století. Jejich údaje se však mnohdy liší, stejně jako data genealogických přehledů narození, uzavření manželství a úmrtí jednotlivých osob. Pokud jsem se dopustila větších nepřesností, je tomu tak proto, že jsem patrně zvolila sporný pramen nebo výklad. Podotýkám, že se stále jedná o dílo fikce. Pan dokonalý se nikdy nesetkal s žádnou ze skutečných dam, ani nikdy nepobýval na žádném z uvedených míst. Stejně tak není zcela jisté, zda se všechny zmiňované postavy skutečně setkaly a jaké byly jejich vzájemné vztahy... Další velké poděkování náleží fotografům Petru Zapletalovi a Marku Kastnerovi, grafikovi Petru Coufalovi, nakladateli Josefu Snětivému, za pomoc s realizací focení Karolíně Kopecké a Pavlu Pasičnyjovi a všem modelům a modelkám (Kryštof Prokop, Bedřich Hrbáček, Oksana Popovyčová, Marie Šrámková a Irena Luxová), kteří se sešli během jednoho mrazivého dne a dali vzniknout vizuálnímu doprovodu tohoto dílka.

Teplý a vlahý jarní vzduch zaplavil Paříž roku 1652. Na prostorné náměstí Place Royale dopadaly hřejivé paprsky dopoledního slunce a všechno tolik zářilo ostrými jarními barvami, že člověk ani nevěděl, co obdivovat dřív, jestli krásu zelenajících se stromů nebo barvy žlutých a cihlových fasád domů, o něž se slunce odráželo. Celý ten výjev nahoře rámovaly modré břidlicové střechy, přerušované jen řadami diskrétních vikýřů, umístěných přímo nad strmými římsami. Nad nimi už vládlo jen stejně tmavé nebe prvních dubnových dnů. Severní a jižní část náměstí uzavíraly pavilony krále a královny s klenutými oblouky arkád. Už tohle pojmenování sem lákalo nejslavnější aristokratické rody, které chtěly mít v jejich blízkosti postavený svůj soukromý městský palác. Na tomto nejstarším plánovaném náměstí ve čtvrti Marais bylo stále živo a pod arkádami domů, postavených v jednotném stylu, postávaly houfy šlechticů a měšťáků, kteří pobývali na těchto nejlepších adresách ve městě. Své stálé sídlo tu měla madame de Sévigné a svůj domov tu našli i další příslušníci z nejrůznějších společenských konců. Dobrých deset let na Place Royale žila slavná kurtizána Marion Delorme, ale i kardinál Richelieu a biskup Bossuet, který tak rád zasahoval do děje králova dvora - samozřejmě pod záminkou, že králi jeho moc svěřil sám bůh.

Před dvěma dny sem za vydatného jarního deště dorazil také jeden mladý Gaskoněc. Ačkoli do hlavního města nezavítal příliš často, těšil se tu už slavné pověsti. Zejména Pařížanky se nemohly dočkat jeho příjezdu, sotva se dozvěděly, že hrabě má na jaře namířeno do města. S pohledem na bronzovou sochu Ludvíka XIII., kterou sem nechal umístit kardinál Richelieu, teď paní de Montchevreuil kráčela zavěšená do elegantního mladého muže a vyprávěla mu o novinkách ve městě, tedy přesněji řečeno, v mondénní čtvrti Marais.

„Loni byla dokončená stavba té překrásné dlouhé budovy, Hôtel d’Aumont,“ říkala právě madame de Montchevreuil v lehkém plášti a elegantních tmavě fialových šatech. „Ten, co stavěli přes dvacet let?“ ujišťoval se hrabě, že hovoří o stejném paláci.

„Přesně ten, drahý. A vlastně ještě ani nemají hotové všechny pokoje. Ale víte co je další novinka?“ pokračovala natěšeně.

„Nevím, ale vy mi to jistě povíte, krásná paní,“ usmál se na ni, když viděl, jak si užívá možnost pochlubit se mu se všemi zprávami a pověstmi o lidech v této čtvrti. „Stavbu svého nového paláce tu plánuje i ta stará čarodějnice, madame de Beauvais.“ „Myslel jsem, že je jí tak čtyřicet,“ poznamenal osmadvacetiletý muž, který si už stačil všimnout, že ženy v tomto věku vůbec nejsou nezajímavé. Právě naopak. „Ach, ano, bude jí teprve něco přes čtyřicet, ale víte, jak to s tou jednookou ženskou je. Královna ji jako svou hlavní komornou pověřuje... ehm, péčí o nejrůznější mladíky a všichni si už dělají legraci z toho, že se určitě se stane i první milenkou mladého krále. Tedy jestli se to už nestalo,“

sama nad svým prohlášením zakroutila hlavou a pokračovala:

„Ale to bych určitě slyšela. Pan Le Paultre jí už zhotovil stavební plány a ona své sídlo s unikátním obloukovým klenutím průčelí nazve prostě Hôtel de Beauvais.“ Pokrčila rameny a usmála se na něj.

„Každopádně si tím dobře vydělala, na slušného architekta a svůj vlastní palác na tak dobré adrese,“ odpověděl hrabě, který byl povznesený nad všechny drby a sledoval v jejich hovoru jen linii finančních úspěchů a potenciálně zajímavých žen.

„To rozhodně, když uvážíte, že ji za její drby ode dvora platí i kardinál Mazarin,“ dodala dobře informovaná paní de Montchevreuil, takže se hrabě rozesmál se slovy:

„A komu a čím za tyhle všechny informace platíte vy, drahá přítelkyně?“

„Já nikomu platit nemusím, mám dobré přátele a velkou rodinu,“ odpověděla dotčeně docela hezká hnědovláska, o něco starší než hrabě a se sevřenými rty přidala do kroku. Její společník se prudce zastavil, takže musela zůstat stát i ona a podíval se jí do tváře. Usmál se na ni a špičkami prstů ji pohladil po tváři. Bylo to neuvěřitelné, ale stačilo jedno takové gesto doprovázené upřeným pohledem jeho černých očí do jejích oříškově hnědých a madame de Montchevreuil se už zase rozesmála.

„Jste neuvěřitelný. Takhle si mě dobírat. Víte, že mi připomínáte mého bratrance Louise?“

„Asi vám dnes večer budu muset připomenout, že nikoho nepřipomínám,“ odpověděl a pak dodal „a co kdybychom se vypravili do vašich pokojů hned teď?“

„Vždyť jsme se dnes ráno skoro ani nedostali ven,“ vydechla překvapeně paní de Montchevreuil a bez většího přemýšlení dodala „Tak dobře, miluju to vaše nadšení, ale cestou vám ještě povím, co všechno se tu děje.“

„Jste ztracený případ,“ rozesmál se nad jejím rozhodnutím.

Na dlažbě dalšího čtvercového náměstí, které vzniklo během vlády Jindřicha IV., Place Dauphine, se povalovaly drobné bílé kvítky kaštanových květů, které hodně popadaly během předchozích deštivých dnů. Dámy v hedvábných střevíčcích nevěděly, jestli dřív obdivovat krásu cihlově červeného náměstí v jarním slunci nebo raději sledovat své kroky, aby se vyhnuly kontaktu s mokrým a kluzkým nánosem.

„Vzpomínáte si na ten palác, co patřil účetnímu prezidentovi Gobelinovi?“ vzpomněla si madame de Montchevreuil na další zajímavé informace, které hraběti prostě musela sdělit.

„Ano, myslím, že vzpomínám. Ale ten rozhodně nepatří k nejkrásnějším kusům Marais,“ odpověděl. „To nepatří. Ale získal ho jeho syn Antoin Gobelin, markýz de Brinvilliers a ten se teď v prosinci, těsně před Vánocemi oženil s Marií Madeleine d’ Aubray. A ten palác podle ní získal své druhé jméno - Hôtel d’Aubray, což nikdo moc nechápe...“

„Slyšel jsem, že je ta mladá dáma docela sečtělá a jde jí i psaní, tak třeba je z ní Gobelin nadšený.“ „To právě vůbec ne. Markýz de Brinvilliers má sám tolik milenek, že ji seznámil s důstojníkem kavalerie, vášnivým milovníkem alchymie, panem de Sainte-Croix a vůbec neprotestuje proti vztahu jeho novomanželky s tímhle výstředním člověkem,“ vyprávěla zaujatě madame de Montchevreuil.

„Drahoušku, vaše informace jsou vskutku úžasné, ale už zase myslíte na něco jiného, než byste teď měla. ,“ přerušil ji hrabě a ona se kousla do rtů.

„Co s vámi asi udělám?“ dodal s chlípným pohledem a jeho společnice se konečně trochu začervenala.

Když dorazili až do paláce, hrabě ji hned za vstupními vraty přitisknul na studenou zeď a tvrdě políbil. Paní de Montchevreuil se podlamovala kolena, ale ještě dokázala lehce protestovat: „Ach, tady ne, je tu služebnictvo. Pojďme do mých pokojů.“

Mezi jídelnou a ložnicí měla krásný budoár vyhrazený k soukromým hrátkám. Vysoký strop lemovala široká římsa se zlatými okraji a květinovými ornamenty. Působila natolik mohutně, že celý ten výjev nezachránily ani plastiky buclatých bílých andělů, jež římsu podpíraly. Přímo ve stěnách mezi bílými dřevěnými panely se stejně zlatým lemováním, našly svůj prostor vestavěné knihovny. Řady růžových, fialových, červených a modrých knih byly jedinou výzdobou této místnosti, takže ji hrabě tak trochu podezříval, že si knihy pořizuje jen podle barevné vazby. K tomu opravdu dokonale ladily sytě růžové závěsy a stejně růžové potahy sedacího nábytku.

Její světle fialkový plášť a jeho tmavě šedý kabátec s bílými doplňky skončily na zemi hned za bílými dvoukřídlými dveřmi se zlatým zdobením. Ve spěchu si vybrali široké pohodlné křeslo. Ani se nezdržovali svlékáním šatů. Madame de Montchevreuil seděla nahoře a hlasitě vzdychala, zatímco on jí teprve rozšněrovával živůtek, aby vysvobodil její malá ňadra.

„Přestaňte,“ vydal ze sebe po chvíli hrabě, který tušil, že už to nevydrží, ale ona nepřestala, chytila pevně svůj malý zadek, aby mohla ještě hlouběji a tvrdě na něj dosedla. „Ach, vy ukrutnice,“ usmál se na ni a jediným pohybem ji posadil na protější pohovku a znovu vyhrnul všechny její sukně.

„Ach, ne. Ještě...,“ vzdychala už pěknou chvíli madame de Montchevreuil s hlavou zakloněnou přes okraj růžové pohovky, zatímco hrabě klečel na zemi s hlavou obklopenou bohatými krajkami jejích sukní.

Rozrazily se dveře a do místnosti vstoupil mladý muž s ostrými rysy a světlými vlasy. Co viděl, ho vůbec nezaskočilo a rázně nakráčel dál do místnosti. Madame de Montchevreuil zvedla svoji zakloněnou hlavu a otevřela oči. Hrabě se také otočil tím směrem.

„Vidím, že se stále dobře bavíte,“ poznamenal mladík s úšklebkem.

„A já vidím, že vás stále baví, rušit uprostřed té dobré zábavy,“ urovnávala si své fialové sukně se světle šedou výšivkou.

Pokud vím, její manžel je mnohem starší, tak že by stálý milenec? Napadlo hraběte. Souboj hned druhý den v Paříži by se mi zrovna nehodil, ale co nadělám, řekl si s úsměvem. Vstal a upravil si oblečení.

„Asi jste už nebyla tak hlučná jako dřív. Vážně jsem vás pořádně neslyšel,“ dodal na svou obhajobu poněkud ironicky vysoký světlovlasý muž a madame de Montchevreuil se rozesmála.

„Dovolte, abych vás představila, pánové,“ vstala a ještě trochu lépe si urovnala své šaty.

„Louis de Mornay, markýz de Villarceaux, náš milovaný bratranec, o kterém jsem vám dnes vyprávěla. Hrabě je můj drahý přítel z Gaskoňska.“

„Hm, Gaskoňci nám zase jednou chtějí vypálit rybník a Pařížanky se jim ochotně odevzdávají? Ale co nadělám, mám rád výzvy,“ řekl de Mornay.

„To rád slyším, pane, taky miluji výzvy a teď, když nás omluvíte, s vaší sestřenkou jsem ještě neskončil,“ odpověděl mu hrabě.

„Mám rád, přátele mé sestřenky, kteří tolik myslí na její potěšení, ale budete si to muset nechat na později. Právě jsem dorazil z Villarceaux ve Val d’Oise,“ prohlásil, jakoby tím vše vysvětlil.

„Ach, musíte být velice unavený, Louisi,“ pronesla trochu teatrálně madame de Montchevreuil a pak dodala k hraběti na vysvětlenou: „Rodové panství Villarceauxů je sice nádherné, obklopené francouzskou vodní zahradou, ale je to pěkný kus severozápadně za Paříží, sousedí už s Normandií.“

„Mám už na večer nějaké plány, přece nenechám Paříž celou napospas Gaskoňcům,“ mrknul Louis na mladého hraběte.

„Ach vy! Jste pořád stejný, Louisi. Zrovna jsem dnes ráno hraběti říkala, že mi jeho nadšení pro věc připomíná váš přístup.“

„Někoho tak jedinečného, jako jsem já?“ zeptal se málem uraženě pan de Mornay a madame de Montchevreuil se zase rozesmála.

„Víte, že právě to samé o sobě říkal i tady hrabě? Myslím, že vy dva byste si rozuměli. Nechám vám přinést něco k jídlu. Už jste se ubytoval ve svých pokojích?“ pokračovala nezastavitelně.

„Takže, už se na mě nezlobíte za to zlomyslné vyrušení, drahá sestřenko?“ zeptal se pan de Mornay. „To bych vás nesměla znát. Ale víte co? Je to nakonec báječné, že jste teď tady. Ubytovala jsem hraběte v pokojích pro hosty a pan de Gramont z toho není právě nadšený. Znáte ho,“ zakoulela očima. „Strýc mladého pana de Puyguilhem je váš stálý milenec?“ zeptal se překvapeně hrabě.

„Ach, já jsem zapomněla, že vy Gaskoňci jste všichni jedna rodina,“ řekla na to jen madame de Montchevreuil, protože hned musela čelit dalším poznámkám pana de Mornay, který taky nemohl věřit tomu, co slyší. „Bože, vy jste ještě s Philibertem? Já vím, že už jeho babička byla milenkou Jindřicha IV., ale ten šílenec je pořád přesvědčený, že jeho otec je královým synem a on si zaslouží větší pocty, než jen sloužit u dvora prince de Condé. Jistě, je schopný voják u armády prince Savojského, ale stejně nechápu, co na něm vidíte. Vy jste asi opravdu blázen do Gaskoňců,“ zhodnotil to de Mornay a zakroutil hlavou.

„Víte co o de Gramontovi říká mademoiselle de l’Enclos? Že je jediný muž, který bude vždycky vzbuzovat pošetilé bláznovství mladých dívek, aniž by byl směšný,“ nedala se odradit madame de Montchevreuil. „Ale zpátky k mému záměru. Tuším, že si s mým hostem budete dobře rozumět a můžete společně vyrazit do místních salonů, zatímco já tu a tam přijmu pana de Gramont, aby si nemyslel, že jsem ho nadobro nahradila pro jiného a mladšího jižana,“ zvedla oči v sloup a dodala k hraběti: „Já dobře vím, drahý příteli, že máte v plánu rozšířit si tu obzory trochu dál za hranice mojí ložnice.“

„Zajdu dohlédnout na přípravu vašich pokojů, Louisi. Hned se vrátím,“ zvolala ještě paní de Montchevreuil a už byla ze dveří.

„Takže, co vás přivádí do Paříže, pane?“ zeptal se pan de Mornay de Villarceaux.

„Přijel jsem navštívit své dobré přítelkyně a jsem tu také obchodně,“ odpověděl černovlasý hrabě s ironickým pohledem.

„Obchodně? To jste na tom tak špatně?“ zeptal se s opovržením de Mornay. „Hůř, než si umíte představit.“

Hrabě, který se už díky svým širokým podnikatelským záměrům stal nejbohatším mužem v Gaskoňsku, se uchechtnul. Teď si ale vzpomněl na to, co mu říkala madame de Montchevreuil - ve chvílích, kdy ji skutečně poslouchal, co říká - a pokračoval k panu de Mornay: „Taky jsem nevěděl, že jste na tom tak zle, že jako šlechtic a markýz musíte malovat obrazy.“

„Řekněme, že každý máme nějaké koníčky,“ odpověděl smířlivěji pan de Mornay.

„A kromě vašich koníčků?“ zeptal se hrabě.

„Jsem kapitánem gard vévody d’Orléans a pana Dauphina.

Vojenskou tradici máme v rodině. A vy, jste také u armády?“ pokračoval v rozhovoru na méně rýpavé úrovni.

„Ne, já jsem svým pánem,“ odpověděl hrabě.

„Hmm, myslel jsem, že je to slušné válečné zranění,“ de Mornay pokývnul směrem k malé jizvě, která přerušovala obočí hraběte a dál pokračoval v hledání slabin „Ženatý?

Stálá přítelkyně?“

„Rozhodně ne. A vy?“

„V podstatě taky ne,“ odpověděl trochu pomaleji de Mornay.

Hrabě pokrčil obočí. „A to znamená?“

„Ženatý. Bohužel už devět let, moje žena Denise de la Fontaine d’Esche není nejpříjemnější, ale je taky bohatší, a když k tomu doplníte, že má úřad dvorní dámy královny Anny Rakouské, mám to potěšení ji vídat jen málokdy.

Takže celá Paříž je moje.“

„Ne, když jsem tady já,“ odpověděl klidně hrabě.

„Máte slušné sebevědomí, ale na mne nemáte,“ řekl s úšklebkem markýz de Villarceaux.

„Možná byste se ještě divil,“ dodal klidně mladý hrabě v tmavě šedém obleku.

„Nechcete si trochu zasoutěžit?“ mrknul na něj krásný markýz po chvíli ticha.

„Co přesně máte na mysli?“ zeptal se hrabě.

„Jedna žena za pět bodů, dvě dohromady za dvacet. Když se vám podaří ráno zmizet, aniž by si toho všimly, máte pět bodů navíc.“

„A kurtizány se počítají, jen když neplatíte,“ doplnil hrabě. „To beru,“ řekl Villarceaux. „Ale ruku vám teď nepodám,“ připomenul okolnosti, při kterých se setkali a oba se rozesmáli.

„Máte nějaké oblíbené místo, kde můžeme změřit své schopnosti?“ zeptal se hrabě právě ve chvíli, kdy se do svého bílého a růžového budoáru vrátila madame de Montchevreuil.

„Vidím, že jste si už něco naplánovali. To je báječné. Kam vyrazíte?“ chtěla být jako vždy a ve všem dobře informovaná.

„Něco nám vyberte, ať je to nestranné,“ požádal ji pan de Mornay.

Jeho sestřenka přiložila prst ke svým rudým rtům a na okamžik se zamyslela.

„Na panství Sceaux, kousek za Paříží se teď v jednom kuse pořádají bláznivé večírky. Patří měšťákům, kteří nakonec dostali vévodství de Gesvres, ale chtějí ho prodat,“ prohlásila.

„Takže ho likvidují při nevázané zábavě. Docela zvláštní přístup,“ řekl zamyšleně hrabě, „ale to konec konců není náš problém. Kdy vyrazíme?“

„Jeho současný majitel, pan Portier, je vedoucí královských objednávek, takže vězte, že má náklady na své večírky plně pod kontrolou,“ vysvětlila jako vždy skvěle informovaná madame de Montchevreuil.

„To vysvětluje, proč tohle království tak dobře funguje,“ ušklíbl se hrabě a madame de Montchevreuil se na něj zamračila.

Jako Pařížané sice milovali drby a různé pověsti o lidech okolo krále, ale taky věděli, že provokování v některých otázkách není moc dobrý nápad.

„Nechcete jet také, drahá sestřenko?“ zeptal se jí markýz de Villarceaux.

„Kdepak, už dnes něco mám,“ mrkla na ně nazpátek a oba pánové zvedli oči v sloup, když pochopili, že očekává jiného výstředního Gaskoňce.

Dva mladí šlechtici se v podvečer vypravili směrem na jih od centra Paříže. Podél cesty se zelenaly keře a vlahý vzduch voněl, jak všechno kolem zběsile rostlo. Markýz de Villarceaux měl ve svých třiatřiceti letech pověst notorického sukničkáře a každou chvíli hostoval v Bastile, kam ho dohnaly stížnosti církevních představitelů a rodin mladých dívek, které se mu podařilo svést. S jeho sportovní postavou, pověstí statečného vojáka a dobrého milence, se mu na poli milostných dobrodružství jednalo poměrně snadno. Naproti tomu, teprve osmadvacetiletý hrabě z jihu Francie strávil své mládí na cestách, zejména po zemích Blízkého a Dálného východu, takže ho v Paříži dlouho nikdo neznal. Ale už když se tu poprvé objevil, dokonale zapadl mezi zdejší gaskoňskou komunitu, která se každou chvíli postarala o nějaký rozruch a skandál. Bylo známo, že veselí jižané jsou u dvora oblíbení, ale někteří z nich to občas se svým nadšením pro krásné dámy, dobré víno a svéráznou zábavu poněkud přeženou a pak na nějaký čas končí v Bastile nebo zpátky doma na jihu. Těm „nejlepším“ bývá dokonce svěřen úkol reprezentovat svoji vlast v některých vzdálených koloniích Francie.

Mladý jižanský hrabě si tu rychle udělal stejné množství přátel, jako nepřátel a s každou další návštěvou hlavního města, jeho pověst rostla. Pánové, kteří si mysleli, že jim ten černovlasý mladík nemá šanci konkurovat, brzy poznali, jak moc se spletli. Jeho štíhlá, ale svalnatá vysoká postava a tajemný výraz ve tváři s ostrými rysy, u dam velice rychle získaly na popularitě. Když se k tomu přidaly jeho zkušenosti z dobré půlky světa, velké sebevědomí a nadšení po všechno, do čeho se pustil, Pařížanky jakéhokoli věku považovaly za čest, když jim tento tajemný host věnoval svoji pozornost.

Za soumraku oba pánové dál uháněli po široké cestě, mírně rozblácené následkem vydatných dešťů minulých dnů. Po chvíli se před nimi objevil vínový kočár se zlatým lemováním okolo oken, střechy a dvířek. Dalo se tušit, že patří nějaké ženě.

„Co myslíte, bude to nějaká stará škatule nebo v něm najdeme hezké mladé slečny?“ zeptal se pan de Mornay. „Podíváme se na to. Třeba se budeme moct pustit do dnešní zábavy ještě dřív, než dorazíme do Sceaux,“ prohlásil hrabě.

Oba mladí šlechtici se rozjeli směrem ke kočáru a v plné rychlosti projeli těsně okolo jeho dvojspřeží. Koně s pospávajícím starým kočím uhnuli do strany, takže kočár najel na bok rozblácené cesty a uvíznul v něm. Hrabě a markýz de Villarceaux na nic nečekali a otevřeli dvířka kočáru. Zatímco doufali, že na jeho červeně čalouněných lavičkách najdou vyděšené mladičké dívky, které budou muset zachránit, objevila se hlava asi pětatřicetileté ženy. Z širokých lemů černého klobouku s bílým peřím spadaly po stranách natočené prameny blond vlasů.

„Tak krásná dáma v nesnázích,“ vykřiknul pan de Mornay. „Je nám ctí, madame, že vás můžeme zachránit,“ prohlásil hrabě a chystal se smeknout svůj klobouk a představit se. Dřív, než se pánové stačili naplno pustit do své role dvorných šlechticů, vykřikla na ně: „K čertu, co jste to provedli? To si myslíte, že si od vás chce každý nechat zničit svůj večer?“

Ruka hraběte se zastavila a klobouk zůstal na hlavě. Oba okamžitě pochopili, že tady to nebude tak snadné, jak si představovali a raději si to rozmysleli i se svým představováním.

„Madame, je mi líto, co se stalo, ale věřím, že naše společnost vám zpříjemní chvíle, kdy byste jinak byla sama ztracená v lese za Paříží,“ prohlásil tajemný mladík s ďábelským výrazem.

„Na tyhle řeči vám snad někdo naletí?“ vypadlo pohrdlivě z jejích jinak vzteky sevřených rtů. „Jestli něco nenávidím, tak jsou to typy, jako jste vy dva, pánové,“ dodala. „A to je?“ Mrknul na ni zvesela markýz de Villarceaux a ona dáma nemohla uvěřit svým uším.

„Vy dva si snad vážně myslíte, že jste tak neodolatelní, že mi můžete zničit večer a já ještě nakonec budu ráda, že ho můžu strávit s vámi?“ odpověděla jim naprosto znechuceně nepříliš hezká, ale svým způsobem zajímavá dáma ve vínových šatech, ještě tmavších, než její kočár. „Samozřejmě, že si to myslíme, ale nejsem si jistý, jestli jste dost neodolatelná také vy, madame,“ odpověděl jí ještě hrabě.

„A víte co? Nenechte se ve svém příjemně načatém večeru rušit,“ dodal markýz de Villarceaux.

Po téhle výměně oba pochopili, že tohle by byla výzva na mnohem delší časový prostor, než na jeden jediný večer a rozhodli se raději pokračovat ve své cestě do Sceaux. Oba mladíci vyskočili do sedla a odjížděli pryč.

„Alespoň mi můžete poslat pomoc,“ křičela ještě za nimi, ale pro oba pány už tahle malá zbytečná epizoda dávno skončila.

Do Sceaux už nebylo daleko a po chvíli jízdy se před nimi objevily stejně modré břidlicové střechy, jako na všech palácích ve čtvrti Marais. Nádvoří malého zámku měli na dohled. Sceaux tvořila hlavní patrová budova obklopená dvěma křídly. Z přízemí i patra zářilo množství dlouhých francouzských oken, přerušovaných kusy cihlových a žlutých fasád. Budova dokonale spadala do stylu epochy Jindřicha IV. a Ludvíka XIII., tedy do doby, kdy se začala budovat čtvrt Marais. Bohužel také vybavení odpovídalo této době a výzdoba i nábytek byly poněkud vyšlé z módy. Hrabě už měl pocit, že se před ním musí každou chvíli objevit pánové s bradkou a knírem, jaké se nosily v době Ludvíka XIII. Naštěstí to byl jen dojem, a místo dam v krajkovém okruží a naškrobených límcích gigantických rozměrů uviděl jen lidi oblečené podle současné pařížské módy. Výstřihy dámských šatů byly pořádně hluboké a odhalovaly jak záda, tak značnou část ňader a pánové měli do detailů vyladěné obleky s kabátci ke kolenům, které prakticky překrývaly celou délku kalhot. Hrabě dorazil v nádherném tmavě rudém obleku se světle šedými doplňky, ale díky jeho vysoké postavě s širokými rameny a úzkým pasem by vypadal dokonale snad ve všem. Jeho černé vlasy mu dodávaly na okouzlující ďábelskosti a díky svému tajemnému výrazu působil trochu starším dojmem.

Markýz de Villarceaux zvolil tmavě modrý oblek se zlatými doplňky. Měl taky atletickou postavu s širokými zády a byl téměř tak vysoký jako hrabě. Když se navíc přidala lehce opálená tvář obklopená světlými vlasy, vypadal jako reklama na francouzskou armádu, a nebylo divu, že měl kolem sebe stále houf nějakých obdivovatelek.

V okamžiku, kdy je služebnictvo uvedlo do hlavního sálu osvětleného množstvím zlatých lustrů a svícnů, okamžitě si získali všechnu pozornost. Vysoká postava hraběte byla ve vyvolávání tohoto dojmu nepřekonatelná. Nemusel ani nic říkat, jen jeho přítomnost uměla natolik změnit atmosféru v místnosti, že se všechny oči otočily k němu. Krásný pan de Mornay dokázal něco podobného, takže když se teď oba pánové sešli na jednom místě, jejich publikum nemělo šanci.

Hrabě se rozhlédl po novém terénu a poznal pár známých tváří. Pobaveně se ušklíbl, když si všiml, že ho trojice mladých žen v rohu pozoruje a něco si šeptá. Na první pohled ho zaujala asi pětadvacetiletá černovláska. Její pleť se snad díky množství pudru zdála bílá jako sníh, ale ten kontrast s černýma očima, trochu ostrým nosem a vystouplými lícními kostmi mu připadal vzrušující. Její tmavě měděné šaty házely odlesky a z černé krajky okolo živůtku vystupovala bledá ramena a ňadra. Živě si představil její zadek. Boky by mohla mít užší, než poměrně široká ramena, ale bude se umět dobře prohnout... ? Pak své představy nechal rozplynout. Na tohle není čas a příjemnější cesta bude zjistit, jak je to s jejím zadkem doopravdy, pomyslel si.

„Znáte ji?“ Zeptal se pana de Mornay. „Suzanne de Baudéan de Navailles, žena maršála Francie Philippa de Navailles. Chce se za každou cenu stát dvorní dámou královny. Její otec je guvernér Niortu a strýc guvernér Poitou,“ odpověděl markýz de Villarceaux. „Teď je mi jasné, že madame de Montchevreuil je skutečně vaše sestřenice,“ poznamenal nad jeho detailním podáním informací hrabě.

Louis de Mornay se nad tím srovnáním nezatvářil právě nadšeně a řekl: „Doufám, že ty informace aspoň dokážete využít k tomu, abyste ji získal. A jistě mi tu službu...,“ pokračoval ještě, když ho někdo familiárně přerušil poklepáním na jeho rameno. Uslyšeli za sebou trochu skřípavý hlas nějaké starší ženy: „Ach, vy jste zpátky v Paříži, Louisi?“ Louis de Mornay se spolu s hrabětem otočili a malá, poměrně shrbená, stará paní v černém pronesla: „Znáte mého drahého synovce, markýze de Villarceaux, drahoušku?“

Výraz obou pánů se lehce změnil v překvapení, když poznali, že ten představovaný drahoušek, není nikdo jiný, než dáma z vínového kočáru.

„Madame de Gondi,“ představila blondýnu v tmavých šatech stará Villarceauxova tetička. Místo nabídky její ruky k políbení, teď na tvářích obou pánů přistála rázná facka.

„Už jsme měli tu čest se dnes setkat!“ dodala madame de Gondi ke staré paní se svérázně nakulmovaným účesem a mnoha stříbrnými sponami v šedivých a bílých vlasech.

„Ach,“ nadechla se Villarceauxova stará teta, z jejíhož potměšilého výrazu na skloněné hlavě bylo zřejmé, že navzdory svému pokročilému věku miluje skandály.

Po rozpačitém představování se obě dámy vzdálily a pánové se snažili splynout s okolím, které na ně hledělo ještě víc, než když vstoupili do sálu.

„Tak to bychom měli jeden malý skandál pro dnešní večer,“

oddechnul si hrabě, když na ně část lidí přestala zírat.

„Jestli nám ta ženská překazí všechny další možnosti pro dnešek...,“ rozčiloval se vedle něj ještě markýz de Villarceaux.

Po chvíli pokusů o splynutí, což se u těch dvou zdálo vskutku nemožné, uznali, že už je čas vrátit ke své vlastní zábavě.

„Tahle je zajímavá,“ řekl de Mornay a ukázal bradou k hezké asi pětadvacetileté ženě ve světle modrých šatech s růžovým zdobením.

„Pojďte, představím vás,“ odpověděl klidně hrabě a postupoval směrem k hezké blondýnce s modrýma očima.

„Ach, drahý, jak dlouho už jste v Paříži?“ rozzářila se jí tvář, když ho zpozorovala a markýz musel uznat, že tenhle mladý jižan má taky slušně vypadající známosti. „Teprve pár dnů. Rád vás zase vidím, krásná přítelkyně,“ pozdravil ji hrabě. Políbil jí konečky prstů a pokračoval: „Drahoušku, znáte pana de Mornay, markýze de Villaraceaux? Louisi, tahle úžasná dáma je Françoise de Neufville-Villeroy de Chaulnes,“ představil je a madame de Chaulnes znovu nabídla svoji ruku, kterou pan de Mornay s pohledem upřeným do jejích očí a lascivním úšklebkem myslícím na něco dalšího, políbil.

„Nejste vy ten slavný svůdce, o kterém jsem slyšela samé velké věci?“ zeptala se koketně madame de Chaulnes. „Nejsem si jistý, o jak velkých věcech jste slyšela, ale rád vás přesvědčím, že je to ještě mnohem větší,“ pronesl s dvorskou úklonou Villarceaux a madame de Chaulnes se rozesmála.

„Jestli mne omluvíte,“ vzdálil se de hrabě, který už splnil svoji přátelskou úlohu a myslel zase na svoje vlastní dobrodružství.

O dva nevýrazné flirty později si všiml, že madame de Gondi stojí s velkou sklenicí u jednoho z dlouhých dvoukřídlých oken na chodbě mimo hlavní sál a hledí do tmy. Chvíli ji mlčky pozoroval a přemýšlel o tom. Nic zvláštního se nedělo, až do chvíle, kdy se polila trochou bordeauxského vína. Začala si vztekle nadávat: „Bože, jsem tak hloupá, tak neschopná...,“ a roztřesenýma rukama se snažila otřít si skvrny vína ve výstřihu a na svém živůtku. Byla lehce předkloněná, takže blond kadeře podél tváří jí splývaly až na ňadra.

„To je neuvěřitelné, jste na sebe stejně nepříjemná, jako na všechny okolo,“ přistoupil k ní hrabě a zakroutil hlavou. Když vzhlédla nahoru, nebylo zřejmé, jestli se zoufale třese vztekem kvůli vínu nebo spíš kvůli němu.

„Nejspíš máte hezké oči, ale přes vaše výrazné přednosti jsem si toho nemohl všimnout,“ poznamenal teď s pohledem upřeným do výstřihu jejích šatů. „Co chcete? Tohle má být další strategie?“ vydechla madame de Gondi spíše s hořkým a méně nepříjemným tónem, než obvykle. Vlastně se na jejích rtech objevil náznak lehce smutného úsměvu.

„Tady není žádná strategie. Stačí se rozhodnout, jestli už máte dost trápení se a chcete na chvíli všechno zapomenout. To je to, co pro vás můžu udělat,“ řekl hrabě a vpíjel se pohledem do jejích světlých očí, teď ve tmě s rozšířenými zorničkami.

„Je to tak prosté,“ řekla tak, že nebylo zřejmé, jestli se tím konstatováním ptá nebo odpovídá. Nejspíš sama nevěděla, jestli je to pravda a opravdu jen ona sama má klíč ke chvilce zapomnění na všechno kolem.

„Neslibuji vám nic jiného, než jednu chvíli, které nebudete litovat,“ řekl takovým způsobem, že ztrácela poslední šanci mu odolat.

„Jsem tak stará,“ pronesla ještě zoufale.

„Jsem si jistý, že se spoustou předností.“

Aby zakryla své rozpaky, podala si zase ke rtům pohár s vínem stejné barvy jako její šaty. Bylo zřejmé, že jich vypila už hodně, a proto dokázala na chvíli vypadnout ze své nepřístupné a nepříjemné role, ačkoli teď zvítězil spíš smutek a hořkost.

Využil její zaneprázdněnosti, vztáhnul ruku k jejím ústům, vzal jí sklenici a položil ji do výklenku ve stěně. Když se jeho prsty pokusily znovu přiblížit k její tváři, rozzlobeně k němu hleděla se sevřenými rty a nejspíš zase chtěla říct něco nepříjemného. Předešel ji nečekaným přitisknutím svých úst a pevným objetím, ze kterého nemohla uniknout, i když se ho snažila odstrčit. Cítil, jak je pořád rozčílená, ale pomalu uvolňuje svoje rty a začíná odpovídat.

„Ani vás neznám,“ vzdychala při tom nekonečném polibku madame de Gondi.

„Láska nemá jméno,“ zašeptal mezi dalšími polibky na tváři, na krku a za uchem pod jemnými vlasy. „Jsem Marguerita-Françoise,“ řekla, když se jí podařilo hlasitě nadechnout.

„Hrabě de...,“ odpověděl jí mezi dalšími polibky tak, že se mu nedalo rozumět. Rozhlédnul se okolo a zkusil nejbližší dveře, které vedly do nějaké vedlejší chodby jen s jednou rozsvícenou lampou, kde byli sami. Přitisknul ji k hladké bílé stěně a znovu vášnivě políbil. Prsty drsně stáhly živůtek, který se kupodivu neroztrhnul, a pevně stisknuly její bradavky. Když je uvolnil a poodstoupil, z jejích rtů vyšel zoufalý vzlyk. Stála tam před ním s napůl staženým živůtkem, pootevřenými nateklými rty a opírala se o chladnou stěnu, jak se jí podlamovala kolena. „Vyhrň si sukně,“ řekl a sledoval, jak v ní bojuje touha udělat to, co říká, spolu s nenávistí, snad k němu nebo ke všem mužům na této zemi. Ale bylo mu to jedno, byl rozhodnutý téhle nepříjemné dámě ukázat, o co všechno přichází. Chtěl, aby se jí to líbilo tak, že ho bude za svou slabost a odevzdání nazítří nenávidět ještě víc. Po chvilce jejího váhání viděl, jak třesoucími se prsty sahá po své sukni z těžkého sametu a postupně odhaluje nohy v bílých hedvábných punčochách. Nad koleny znovu zaváhala a upřeně se dívala do tváře toho drzého mladíka. „Až nahoru. A pevně je drž,“ řekl nekompromisně. Pomalu olíznul své prsty a ona čekala ten nekonečně dlouhý okamžik, než se jí dotkne. Prsty přejížděly po jejích citlivých místech a při každém dalším přesunu zepředu dozadu skončily hluboko v jejím těle, kde ji lehce hladily.

V prohnutí svého těla se lopatkami opírala o stěnu a se zavřenýma očima hlasitě vzdychala při každém jeho dalším útoku. Znenadání ucítila jeho mokré prsty s vlastní chutí na svých rtech. Přejížděla po nich jazykem a nemohla se přestat dívat do té drzé tváře.

„Otoč se, udělám to tvrdě,“ řekl a ona ho zděšeně pozorovala. Nikdo si s ní nedovolil takhle jednat. Vlastně to bylo už hrozně dávno, co se někomu takto odevzdala a zapomněla na všechno. Se sukněmi zvednutými do výšky hlavy se přes vínový sametový materiál v dlaních opřela o stěnu a čekala na ten okamžik. Když do ní přirazil, málem jí vyhrkly slzy do očí a tlumeně vykřikla. Tvrdě ji chytil za boky a přitáhnul ji k sobě, takže ho cítila ještě víc. Hrabě věděl, že tohle taky dlouho nevydrží, ale nejdřív musí splnit to, co si předsevzal a přivést tuhle ženskou k trochu jinému šílenství. Olíznul své prsty a znovu je zpředu přitisknul na její citlivá místa. Cítil, že se v jeho objetí zase začíná třást, ale v tuto chvíli určitě ne vztekem, na ten bude mít ještě dost času druhý den. O chvíli později z jejího hrdla konečně uniknul chraptivý výdech. „Jsi?“ zeptal se pro jistotu zadýchaně.

„Jsem,“ přikývla zoufale mezi jeho dalšími přírazy a o chvíli později ucítila něco teplého na svém odhaleném zadku. Ještě ji gentlemansky utřel vlastním kapesníkem a řekl:

„Bylo mi příjemnou ctí, vás poznat, madame. A neděkujte mi,“ zakončil jejich setkání.

„Ach vy...,“ vracela se ke svému starému já madame de Gondi, ale to už byl pryč.

Když se hrabě vrátil do hlavního sálu, množství hostů už bylo pryč nebo výrazně opilých. Uvědomil si, že noc rychle utekla a brzy bude svítat, takže se vydal zpátky do Paříže. Stihne tak ještě aspoň pár hodin spánku.

Ráno se připojil k pozdní snídani v domě madame de Montchevreuil, kde už seděl i poněkud unavený Louis de Mornay. Malý salón, kde se snídaně podávala, byl zařízený v bílých a zlatých barvách. Na bílém ubruse, prostřeném přes kulatý stůl, se už povalovala spousta zlatých drobečků z čerstvého pečiva, ale všichni se zdáli být v docela dobré náladě.

„Dobré ráno,“ pozdravil hrabě všechny přítomné. „Pane de Gramont,“ pokývnul s lehkou úklonou k šlechtici, který teď také seděl u snídaně madame de Montchevreuil. „Pane,“ odpověděl mu s pokývnutím hrabě de Gramont, který byl ke své nelibosti informován o jeho přítomnosti v domě. Mladý hrabě se usadil na jednu z pohodlných židlí s čalouněním ze zlatého brokátu a trochu unaveně se pousmál. Představil si, jak zvláštní jsou vztahy mezi lidmi v této čtvrti, že se u jedné snídaně klidně mohou sejít tři bývalí či současní milenci jedné dámy, aniž by s tím měl kdokoli z nich větší problém.

„Vidím, že jste měli náročnou noc,“ usmála se madame de Montchevreuil na hraběte i na Villarceauxe.

„Řekněme, že už vím, že srovnání s vaším bratrancem nebylo zase tak moc mimo,“ konstatoval hrabě. „Ukázalo se, že váš milenec je u dam taky docela úspěšný a populární,“ poznamenal na oplátku markýz de Villarceaux.

Pan de Gramont se rozkašlal a madame de Montchevreuil zvedla oči v sloup a upřela rozzlobený pohled k oběma unaveným pánům, kteří se však situaci rozesmáli. Rozhodně jim nepřipadala tolik trapná, jako spíš veselá. „Pánové, vy si myslíte, že nemám pochopení pro dobrou zábavu, když jsem kdysi studoval teologii. Ano, mé postavení druhorozeného mě předurčovalo k tomu, abych se stal duchovním, ale já raději vstoupil do armády jeho veličenstva a na rozdíl od vás, se věnuji pravidelnému potěšení jedné okouzlující dámy, která si zaslouží veškerou pozornost, ale... Co jsem to chtěl vlastně říct? “ zamotal se do své úvahy pan de Gramont a paní de Montchevreuil se na něj shovívavě usmála.

„Jste ctihodný muž, pane Gramont,“ prohlásil s ironií sobě vlastní hrabě.

„A vy sotva jste se vrátil zpátky do Francie, nadobro kazíte mého synovce Péguilina, který chce být jako vy!“ odpověděl mu na to pan de Gramont a hrabě jen pokrčil rameny.

Páže v tmavě modré livreji nalilo hraběti z připravené konvice čaj do šálku a vzdálilo se ze salónu, kde najednou bylo až moc plno. Podal si kus pečiva a nabodl na vidličku plát šunky.

„Nuže? Vaše včerejší úspěchy?“ zeptal se ho zvědavě pan de Mornay a nabral si jakýsi salát. „Jen Marguerita.“ „Marguerita?“

„Marguerita-Françoise de Gondi, říkal jsem, že mám rád velké výzvy,“ řekl jednoduše hrabě a Louis de Mornay zůstal s otevřenými ústy a kusem zeleniny na půli cesty. „No tedy, to je slušné,“ řekl de Villarceaux a konečně dopravil kus zeleniny do úst. Pak pokračoval: „Na body jste sice prohrál - po madame de Chaulnes jsem stihl i tu ledovou černovlásku, ale stejně překvapujete, příteli. Je dobře, že tu šílenou ženskou někdo přivedl k rozumu. I když asi jen na chvíli,“ rozesmál se při té představě. „Dlouhodobý efekt opravdu nezaručuji,“ poznamenal hrabě.

Paní de Montchevreuil se tvářila mírně nechápavě a pan de Gramont se klidně věnoval své snídani.

„Měli jsme to štěstí, poznat jistou velice nepříjemnou dámu, kterou bychom raději dál neznali...,“ vysvětlil jí markýz de Villarceaux.

„Cože? Vy jste ani jeden neznali Margueritu-Françoise de Gondi?“ zeptala se překvapeně paní de Montchevreuil a oba pánové zakroutili hlavou.

„Pořád říkám, že trávíte moc času ve Val d’Oise, Louisi a vy jste zase pořád radši v Guyenne,“ pokývla k hraběti a pokračovala „pak ani nevíte, co se děje v Paříži,“ snažila se pochopit takové neznalosti. „Je to dcera Henriho de Gondi, vévody de Retz. Toho aspoň znáte, má jen dvě dcery. Starší Catherine provdal za svého bratrance Pierra de Gondi - i když její ruku nejdřív slíbil vévodovi de Mercoeur de Vendôme. Takže vévodství de Rezt se vrátilo zpátky k Catherine, aniž by opustilo rod de Gondi.“

„Drahá, je tahle přednáška vážně nutná? Ujišťuji vás, že už to nikdy neudělám,“ přerušil ji ironicky a se znuděným výrazem hrabě.

Pan de Mornay se rozesmál: „To víte, příteli, moje sestřenka tvrdí, že s tím nemá problém, ale přesně tohle máte na oplátku za ten váš úspěch.“ „Ale počkejte přece, chci vám jen vysvětlit, proč je Marguerita tak nepříjemná osoba,“ protestovala paní de Montchevreuil a pokračovala: „A právě na té svatbě Pierra de Gondi, vévody de Retz se setkali jeho bratr Jean-Françoise Paul de Gondi s druhou dcerou Henriho de Gondi - s Margueritou-Françoise. A ačkoli Paul, jakožto mladší z bratrů studoval teologii a měl vstoupit do církve, začal se tajně dvořit Margueritě. Rodina pro jejich skandální románek neměla pochopení a Paul se vrátil zpátky na Sorbonnu, kde ovšem stihl spoustu dalších aférek, skandálů a soubojů, takže skončil až v Benátkách. Během té doby Margueritu provdali za Louise de Cossé, vévodu de Brissac.

- Tady si nemá, na co stěžovat, její manžel je o dobrých deset let mladší než ona.“

Hrabě de Gramont si v klidu dál ulamoval pečivo a oba pánové střídavě zvedali oči v sloup nad nekonečným vyprávěním, v němž se už stejně dávno ztráceli, ale paní de Montchevreuil se nedala zastavit:

„A teď se dostáváme k tomu, že jste oba úplně mimo, co se týče novinek ve městě. Papež Paula de Gondiho minulý měsíc jmenoval kardinálem de Retz. Všichni o tom mluví a vytáhli na světlo samozřejmě i ten jeho skandál s Margueritou, která je pořádně rozzlobená při té vzpomínce na někdejšího sukničkáře, který jí v mládí pěkně zamotal hlavu, ale pak ji vyměnil za jiné aférky a nakonec ještě k tomu za církevní kariéru.“

„Ach tak, to vysvětluje mnohé,“ řekl na to jen hrabě a pomyslel si, že vlastně opravdu udělal dobrý skutek, když tu dámu na chvíli zbavil její nenávisti ke všem sukničkářům Paříže.

Uplynuly dva dny, během nichž se hrabě věnoval především svým obchodním záležitostem, kvůli nimž přijel do Paříže. Mezitím však nezapomněl poctít svojí přítomností staré přítelkyně madame de Chaulnes a madame de Sévigné. Obě dámy byly v jeho věku, ačkoli stejně jako on měly víc zkušeností, než by mělo někomu jejich věku příslušet. Marii de Sévigné bylo teprve pětadvacet, když loni ovdověla způsobem, který pro ženu nebyl právě populární. Díky manželství s Henrim de Sévigné se stala markýzou, ale taky ženou muže, jež zemřel v souboji s panem d’Albret a to kvůli krásným očím jeho milenky madame de Gondran. Pohřbila ho v místním kostele kláštera Filles de la Visitation Sainte-Marie, v ulici Saint-Antoine a zbyla jí šestiletá dcera, čtyřletý syn a všechen čas, který mohla věnovat svému psaní a přátelům z literárních a uměleckých kruhů. Madame de Sévigné byla jedním z těch pevných bodů čtvrti Marais, k nimž se místní dění vztahovalo.

Začínal duben a teplé a slunečné dny v Paříži s až nepříjemnou pravidelností střídaly dny chladné a deštivé, takže se ani nedalo pozastavovat nad tím, že by letošní jaro bylo v jednom či druhém ohledu jakkoli neobvyklé. Hrabě tu už několikrát slyšel zmínku o kurtizáně, která vedla svůj salon jako nějaká preciózka, což v něm vzbuzovalo stále větší zvědavost. Poznal salony madame de Rambouillet, mademoiselle de Scudéry nebo madame de Sévigné, ale o salonu mademoiselle de l’Enclos zatím stále jen slyšel.

„Kdo přesně je ta Ninon de l’Enclos?“ zeptal se jednoho dne u snídaně markýze de Villarceaux, který se mimo své povinnosti u dvora stačil věnovat vlastní zábavě a mezitím trávil dost času u své vzdálené sestřenice madame de Montchevreuil. Hrabě brzy pochopil, že Villarceaux je podobně dobře informovaný jako jeho roztomilá příbuzná, takže spolu mohli porbírat řadu informací z Paříže, které se mu hodily i pro jeho obchodní záměry. „Neznáte ji?“ podivil se Louis de Mornay. „Prakticky každý podvečer přijímá návštěvy v ulici des Tournelles. Někdy se prý diskutuje o literatuře a hudbě, jindy o milostném umění a sexualitě a jindy zase o filosofii a novinkách u dvora a občas má někdo to potěšení, že ji smí doprovodit do její ložnice.“

„Co brání tomu, aby se tam dostali dva z nejpopulárnějších mužů Paříže?“ zeptal se hrabě.

„Také její dům nabývá na popularitě, mluví se o něm za hranicemi Paříže i Francie a spřádají se intriky, jen aby se tam lidé dostali.

„K čertu, zdá se mi, že by bylo snazší dostat se ke králi, než k jedné kurtizáně,“ zvolal hrabě, který ve svém postavení mocného muže nebyl zvyklý na takovéto komplikace. „Tak pak se smiřte s tím, že jen nepoznáte jednu kurtizánu. Ale v podstatě máte pravdu,“ odpověděl Louis. „Na to je už pozdě, příliš vzbudila moji zvědavost,“ prohlásil vážně gaskoňský hrabě, který se právě rozhodl, že Ninon rozhodně pozná a nic ho od toho nemohlo odradit.

„A vy moji. Jdu taky do toho,“ přidal se Louis de Mornay, „ale kdybyste chtěl dostat pozvání ke králi, bylo by to podstatně jednodušší,“ povzdechnul si. „Tak ten mě opravdu neláká,“ řekl trochu znechuceně mladý hrabě.

„Potřebujeme vaše dokonalé znalosti, drahá přítelkyně,“ obrátil se na paní de Montchevreuil hrabě. Ta doposud jen poslouchala a tiše čekala na svou chvíli. „Já mám pro vás i náhradní řešení. Ninon de l’Enclos čas od času navštěvuje taky své přátele a tam už se dostat dá,“ mrkla na ně paní de Montchevreuil v hráškově zelených šatech s vínovým živůtkem a pustila se do vysvětlování.

„Předně byste měli vzít na vědomí, že Ninon de l’Enclos vyrostla v salonech čtvrti Marais a je v nich tedy doslova doma. Její matka byla fanatická katolička a otec naopak veselý libertin, který vynikal ve hře na loutnu a bral ji s sebou do paláců, kde už jako dítě asistovala při krutých hrách šlechticů s láskou. Poznala jaké je postavení mužů a žen ve společnosti, pokrytectví světa a sílu pravého přátelství. Z toho vychází celá její filosofie a osobnost.“ „Dobře. To je dobré vědět. A víte, jak se vlastně stala kurtizánou?“ zeptal se Louis de Mornay. „Ninon svého otce milovala, ale když jí bylo asi deset, otec se utkal v souboji kvůli milence. Zabil státního tajemníka a generála dělostřelectva a musel utéct z Paříže. Tahle událost zničila zbylou pověst jejich rodiny, která skončila úplně bez peněz. Když jí bylo tak patnáct, zdálo se nemožné, aby se podařilo nalézt pro ni manžela. Její zbožná matka měla jasno a jediným řešením byl klášter, protože karmelitánky přijímají i jeptišky bez věna. Říká se, že Ninon křičela, argumentovala a bouřila se proti matčinu rozhodnutí. A jak víte, naše milované Marais je nejen čtvrtí kostelů, ale taky volnomyšlenkářství a promiskuity,“ pokrčila rameny, jakoby se s tím nedalo dělat nic jiného, než se tomu přizpůsobit. Pak pokračovala „nakonec prý její matka bez větších problémů souhlasila s tím, že rodinu bude dál živit Ninon jako luxusní kurtizána a ona sbírat finanční odměny a další benefity. O pár let později se mademoiselle de l’Enclos stala nekorunovanou královnou Marais.“

Toho rána dva mladí šlechtici stále jen přemýšleli o slavné Ninon a představovali si různé varianty jejich seznámení a zejména toho, co by mohlo následovat. Mladý hrabě se dopoledne rozhodl vyřídit nějakou nutnou korespondenci, ale mezi řádky jeho rukopisu se mu stále objevovaly představy krásné kurtizány, která vládla ze svého paláce s tmavě modrou břidlicovou střechou... U malého soukromého oběda, opět ve zlatém a bílém salónku, je madame de Montchevreuil znovu překvapila svou geniální informovaností. Zpočátku nic neříkala a bylo rozpačité ticho. Oba ji znali natolik dobře, že jim bylo naprosto jasné, že své rty zoufale nesvírá pro nic za nic. Věděli, že chce něco říct, ale snaží se to hned neprozradit a jako praví zlomyslníci ji v tom nechali a na nic se neptali. Vydržela to celých pár minut.

„Vím, kde bude mademoiselle de l’Eclos dnes odpoledne...,“ pronesla nakonec tajemně nad pečenou koroptví s čekankovým a bramborovým salátem. Barvy dnešního oběda jakoby ladily k jejím hnědým vlasům a hráškově zeleným šatům. I když nebyla žádná dokonalá kráska, měla bezpochyby styl a smysl pro eleganci. „A to je?“ zeptal se nedočkavě markýz de Villarceaux. „U Sca-rro-na,“ pomalu artikulovala paní de Montchevereuil, aby to bylo napínavé. „Toho znám! Výborně, ještě před dezertem mu nechám poslat vzkaz, že dnes přijdeme,“ prohlásil de Mornay. „Taky jsem se s ním už jednou setkal. Říká se, že zůstal ochrnutý po jednom bláznivém karnevalovém večírku, kdy se v zimě koupal v ledové Seině,“ přidal se k rozhovoru hrabě.

„Ano, zkrátka před čtyřmi lety prodělal nějakou nemoc a od té doby má ochrnuté nohy, a kdo ví, co všechno. Každopádně teď je mu dvaačtyřicet. A i když je naprostý mrzák, upoutaný na kolečkové křeslo, minulý čtvrtek, to bylo tuším 4. dubna, se oženil s šestnáctiletou Françoise d’Aubigné. Jeho salon tady v Marais často navštěvují velká jména jako madame de Sévigné nebo markýz de Villarceaux,“ pokývnula s veselým mrknutím ke svému bratranci.

„A ještě jste se tam nepotkal s Ninon de l’Enclos?“ zeptal se překvapeně hrabě.

„Nejsem tu tak často,“ ohradil se Louis de Morany. „Hodně pobývám ve Val d’Oise, jsem kapitánem gard vévody d’Orléans a pana Dauphina a jsem držitel funkce královského kapitána pro lov králíků a lišky,“ zakončil hrdě, takže měl hrabě co dělat, aby se nerozesmál. Ještě svůj neproniknutelný výraz budu muset zlepšit, pomyslel si.

Zbytek hlavního chodu se nesl v tiché atmosféře, kdy pánové mohli nerušeně pokračovat se svými soukromými představami. Venku se právě na chvíli zatáhlo a podél oken se prohnalo několik zbloudilých, ale zato pořádně velkých sněhových vloček, které jen umocnily atmosféru vhodnou pro denní snění.

„Françoise d’Aubigné? To mi nic neříká,“ řekl zamyšleně pan de Mornay, který se do salonu vrátil právě ve chvíli, kdy dvě pážata přinesla dnešní dezert. „Ani mě ne,“ přidal se hrabě.

„A ani já ji ještě neviděla,“ řekla k překvapení pánů madame de Montchevreuil.

Oba zůstali málem s otevřenou pusou. Taková novina a paní de Montchevreuil tu ženu ještě neviděla! „Ale slyšela jsem...,“ začala a oběma mladým mužům se znatelně ulevilo, že je vše při starém. Dáma s oříškově hnědýma očima pokračovala: „že prý je to navzdory svému věku docela zajímavá osůbka a dokonce i velice hezká.“ „To by být ani nemusela, když si uvědomíte, kdo si ji vzal,“ poznamenal pan de Mornay.

„Jak se to vezme, protože ta dívka byla naprosto bez věna. Berte v potaz, že se prý narodila ve vězení pro dlužníky v Niortu, kde zrovna pobýval její otec. Ten se pak dostal do vězení ještě několikrát za své podezřelé obchodování s Angličany. Navíc její dědeček, ten slavný básník dvora Jindřicha IV., byl sám protestant.“ přidala ještě.

Asi o dvě hodiny později přišel vzkaz od Paula Scarrona, že oba pány očekává ve svém salonu v šest hodin večer. Tenhle zájem přátel, kteří se jinak příliš často neukázali, ho ani v nejmenším nepřekvapil. Tento týden se už u něj objevilo hodně zvědavců, kteří chtěli spatřit jeho novomanželku a přesvědčit se, že se opravdu oženil.

Většina z nich si kladla jednu a tu samou otázku: Kam až spadá ochrnutí dolní části těla Paula Scarrona a jakým způsobem bylo jeho manželství naplněno. Nikdo však neměl odvahu se přímo zeptat, takže se rozvíjely jen další a další dohady o tom, co se děje ve Scarronově ložnici. Tohle téma však dnes oba pány zajímalo ze všeho nejmíň. Scarron by jen těžko uvěřil, že nebyli zvědaví ani na jeho naplnění manželství, ani na jeho mladičkou ženu, ale jen na jediného z jeho hostů.

V podvečer se tedy otevřel skromný salon satirického básníka, který byl však jako stvořený ke konverzaci umělců a těch, kteří umění rozuměli a milovali ho. Zařízení Scarronova bytu v Marais nebylo zrovna nejluxusnější, ale měl se brzy přestěhovat do Fontenay-aux-Roses, které se na rozdíl od módní čtvrti s modrými střechami zdálo poněkud stranou. Přesto bylo pořád dostatečně blízko hlavnímu dění, jen asi 8 kilometrů od Notre Dame. Sám Scarron byl z toho klidného místa tolik nadšený, že už si naplánoval nechat se pohřbít v tamějším kostele. Mezi desítkou dnešních hostů se objevily dvě neteře maršála d’Albret, teprve osmnáctiletá Marie-Madeleine Pioche de La Vergne, která byla už dva roky dvorní dámou Anny Rakouské i madame de Sévigné.

„Proboha, nevíte, jak se jmenuje ta osoba se dvěma bradami? Vím, že jsem ji už potkal v několika salonech, ale nemůžu si pomoct, nepamatuji si jména žen, do kterých nechci jít,“ zeptal se tiše markýz de Villarceaux hraběte, který se podíval tím směrem.

Na malém taburetu u okna seděla dívka s jednoduchým hladkým účesem, z něhož splývalo jen několik špatně natočených pramenů. I když byla pevně sešněrovaná v šatech lehce vyšlých z módy, bylo zřejmé, že pod nimi rozhodně neskrývá štíhlé tělo. O Marii-Madeleine de La Vergne bylo známo, že ji víc, než móda, zajímá studium a jejím snem je vytvořit psychologický román. „Jmenuje se Marie-Madeleine Pioche de La Vergne,“ odpověděl mu stejně tiše hrabě, který měl na všechna jména i tváře lepší paměť a pokračoval „potkal jsem ji při své poslední návštěvě Paříže. Všude chodí s tím gramatikem Ménagem, který ji uvedl do populárních literárních salonů Catherine de Rambouillet a Madeleine de Scudéry. Divím se, že tu s ní dnes není. Učí ji prý italsky a latinsky a nechci si ani na chvíli představit, jakými službami mu za to platí,“

poznamenal se suchým úšklebkem hrabě.

„Bože, ani já si to nechci představit, jsou oba naprostým opakem přitažlivosti. A myslím, že teď jste nám tou myšlenkou už nadobro zkazil večer,“ dodal znechuceně de Mornay.

„Mám rád zajímavé ženy, které jdou za svým snem a nebojí se něco změnit a dokázat, ale jestliže jejich cílevědomost potlačí všechen zájem o vlastní krásu, můj zájem se ztrácí. Velmi povzneseně řečeno...,“ zamyslel se hrabě. „Naprosto s vámi souhlasím. Taky tu osobu s mastnými vlasy nedokážu shledat přitažlivou, byť jsou její myšlenky sebevíc zajímavé. Vlastně je to škoda, kdyby vypadala jinak, byla by to přímo úžasná žena,“ odpověděl Louis de Mornay a zamyslel se ještě, „ale třeba si jednoho dne s radostí a bez jakýchkoli postranních úmyslů přečtu její román,“ dodal.

„Tak tomu nevěřím,“ odpověděl na to jeho černovlasý soused.

„Máte pravdu, ani já ne,“ rozesmál se Louis de Mornay.

„A já asi začnu věřit tomu, že muži a ženy mohou být jen přáteli,“ rozesmál se tiše i hrabě.

„V případě slečny de La Vergne určitě,“ přisvědčil markýz de Villarceax.

Konečně se přes ostatní hosty dostali k samotnému pořadateli. Paul Scarron seděl ve svém kolečkovém křesle, shrbený, ale stále se zkřiveným ironickým úšklebkem. Nikdy nebyl hezký, ale nemoc mu změnila i obličej, a místo čtyřicátníka vypadal na pokročilých šedesát. Očividně se však bavil zájmem, který jeho sňatek vyvolal. Vedle něj seděla mladá dívka s tmavými vlasy a v tmavých šatech. V něžné tváři klopila zrak a hleděla na své dlaně složené na klíně. Bylo zřejmé, že je zvyklá na chudé poměry a do salonu plného svobodomyslných lidí, kteří více či méně odmítali žít podle pravidel své doby, vůbec nezapadala. „Pánové, vítám vás ve svém domě a představuji vám svoji drahou ženušku, madame Françoise Scarron,“ přivítal je básník.

„Pane Scarrone, madame,“ pozdravili oba pánové. Mladá dívka lehce pohnula víčky a nabídla svoji ruku, aniž by se jim na delší chvíli podívala do tváře. Člověk se mohl jen stěží rozhodnout, jestli pro ni Paul Scarron skutečně udělal dobrý skutek, když se s ní oženil nebo by jí bylo lépe za klášterními zdmi, kde by se jinak navždy ocitla.

Markýz de Villarceaux znal tohoto muže z doby, kdy Scarron ještě jako jeden z největších francouzských volnomyšlenkářů pobíhal po Paříži, takže mu výjev nepřišel nijak děsivý. Pořád v něm viděl toho svobodomyslného spisovatele se smyslem pro humor. Naproti tomu hrabě ho poznal až coby mrzáka, ale protože i on kdysi musel překonat dost překážek, docela rozuměl muži, který se snažil vést normální život a skrze své nedostatky ještě provokovat. Vzhledem k rozsahu básníkova postižení samozřejmě také obdivoval jeho nezměněný humor a odvahu, s níž se pustil do manželství s nezkušenou dívkou. Dřív než stačil pomyslet na všechno, co se za tím musí skrývat, ho z představ vyrušila další slova pána tohoto domu, tentokrát adresovaná k němu samotnému: „Měl byste sem chodit častěji, pane. Jistě se vám ode mě kráčí lehčeji, než ke mně, když mě takhle vidíte. No řekněte, proč nebýt ironický, když sám život k nám je?“ pronesl Scarron.

Pokud by o básníkově humoru ostatní pochybovali, přesvědčila je slova, která teď následovala a jež v různých obdobách občas používal:

Není čas na rýmování;

Není ani na smlouvání.

I já, který jsem beznohý;

Já, který nezakroužím rukou ani nohou,

Neudělám už ani krok,

I já musím jít na smrt.

Jakmile to Scarron dořekl, jeho oči se zvedly, hluboké vrásky okolo nich se ještě víc sevřely a zahleděl se ke vstupu do obývacího salonu. Konečně dorazila i ta nejočekávanější: mademoiselle Ninon de l’Enclos. „Drahý příteli,“ pozdravila Scarrona už z dálky. O pár kroků později se k němu sklonila a políbila ho na obě tváře.

„Ninon, drahoušku, dnes poznáte i hosty, kteří ke mně nepřicházejí příliš často,“ zvolal ze svého kolečkového křesla a ukázal směrem ke dvěma mladým mužům. „Dobře vím, že vás nikdy nepřestanou obklopovat samé úžasné ženy, Paule, ale netušila jsem, že se okolo vás točí už i takhle zajímaví pánové,“ odpověděla Ninon de l’Enclos a nabídla oběma mužům svoji ruku k políbení.

Černé oči hraběte se setkaly s očima nekorunované královny Marais a slečna de l’Enclos jemně povytáhla své obočí a koutky úst se nepatrně nadzdvihly. Sebevědomé, krásné Ninon bylo dvaatřicet a dlouholeté zkušenosti s mnohavrstevným životem a láskou z ní udělaly nejzajímavější ženu, jakou kdy poznal. Měla bohatě natočené hnědé vlasy, pevně a hladce stažené na temeni hlavy a s volnými prameny spadajícími do čela i na ramena. Její tvář byla spíš delší, stejně jako nos, a v tmavých očích se zračila veškerá její oduševnělost a moudrost. Tvářila se jistým způsobem vyzývavě a pobaveně a tato kombinace byla neodolatelná. Měla na sobě světle modré saténové šaty s perleťově bílým zdobením na živůtku a sukni s prvky z bílého mušelínu. Bílé byly také lehké splývavé manžety jejích úzkých rukávů, jež začínaly až pod rameny a končily pod lokty. Zlatý náhrdelník a několik zlatých náramků doplňovaly prsteny s rudými a bílými kameny. Tohle sladění jí dodávalo na dojmu moudrého užívání luxusu, svobodomyslnosti i smyslnosti. Spojovala v sobě to, co měla i Marie-Madeleine de La Vergne s vlastnostmi nejlepších kurtizán, takže pro moudré a alespoň trochu výstřední muže, kteří se nebáli chytrých a svobodomyslných žen, měla neodolatelné kouzlo. Jen hloupí měšťáci, mnohé ženy, církevní představitelé a největší tmáři ode dvora ji nenáviděli. Byla taky trnem v oku královny matky - Anny Rakouské, která v její oblibě v Paříži spatřovala důkaz o úpadku mravnosti své doby a usilovala i její zavření do kláštera. Ninon se usadila na zelenou, sametovou lenošku s hladkými tvary hnědého dřeva, kterou jí ostatní jakoby ponechali volnou. Všechno nasvědčovalo tomu, že to při jejích návštěvách v tomto domě bylo její stálé místo.

Paul Scarron v Paříži platil za vyhledávaného autora komedií. Jeho třetí veselý kus Směšný dědic z roku 1650 vycházel z adaptace španělské komedie, které byly v módě a plánovali ho inscenovat v Hôtel de Bourgogne. Scarron stačil také pracovat na svém Komickém románu, jehož první část vyšla loni. Hrabě si dobře vybavoval dílo, které začínalo příjezdem skupiny komediantů do městečka Mans, kde se rozvíjejí jejich příhody. Považoval ho za docela vtipné, ačkoli měl problém s tím, že zahrnovalo velké množství historek z jeho dřívějších překladů a adaptací španělských her pro francouzské publikum.

„Vzpomínáte na tu přednášku mé sestřenky o madame de Gondi a kardinálu de Retz?“ prohodil Louis tiše k hraběti a ten se pobaveně ušklíbnul. Scarron totiž svůj Komický román o nekonečných milostných trampotách, které vedly až do Itálie, příznačně uvedl věnováním kardinálu de Retz. Neznalým se věnování církevnímu hodnostáři zdálo jen neobvyklé, pro ostatní byla už tahle narážka na staré aféry současného kardinála, další slušný skandál. Ale Scarron zkrátka platil za svérázného autora, který rád provokuje.

Dnešní diskuse se točila okolo pokračování jeho tvorby. Vzpomínal se příběh Garrigua, který v Římě poznává mademoiselle de la Boissière, když se jí hrubý Francouz pokusí strhnout závoj a bláznivě se do ní zamiluje. Aby Garrigue unikl před sokem, vezme svoji milovanou se skupinou herců do Paříže, ale je chycen. Po různých vložených historkách se dostává k příběhu herce Philandra v masce Léandra, Garriguova sluhy, který je zamilovaný do jeho ženy Angeliky. A mezi tím ještě vystupují postavy hlupáka a trpaslíka Ragotina, který tvoří zrcadlo samotného Scarrona, jehož tělo je stále více atrofované.

„Moc se mi líbí, jak je váš Ragotin absurdní a směšný cholerik, budete se muset ještě hodně snažit, abyste dosáhnul jeho úrovně, pane,“ pronesla ke Scarronovi jedna z neteří maršála d’Albret, které byly velmi častými návštěvnicemi jeho salonu.

„A do toho skvěle zapadá ten váš mrzout, který je tak úžasně zlomyslný, ačkoli já bych možná ještě víc prokreslila psychologii postavy,“ dodala Marie-Madeleine de La Vergne.

„Máte jako vždy pravdu, drahá. Je vidět, že se stále s veškerou pílí věnujete jen svému studiu. Vzdělávání dívek nese nepochybně své plody,“ odpověděl Scarron, ovšem slečna de La Vergne byla tak zaujatá pro své literární cíle, že stejně žádnou narážku na svůj neatraktivní vzhled nepochopila a dokonce si ani nevšimla lehkých úsměvů obou dnešních hostů.

„Když už jsme u toho, moje oblíbené postavy jsou La Caverne a jeho krásná dcera Angelika, do které se Léandre smrtelně zamiluje tak, že ji prostě musí následovat,“ prohlásila Ninon s lehce zasněným úsměvem. Ta žena je rozhodně zajímavá a plná protikladů, pomyslel si pobaveně hrabě, kterého překvapilo, že Ninon, o které je známo, že se nikdy nezamilovává, má oblíbenou část v příběhu o smrtelné zamilovanosti. Ani si nevšiml, že se své myšlence lehce pousmál.

„Co vás tak pobavilo?“ vyrušila ho madame de Sévigné, která seděla přímo naproti němu. Měl tu mladou dámu rád, ale v tuhle chvíli ji považoval za opravdu nadmíru šťouravou tam, kde nemá, co dělat.

„Jen jsem uvažoval nad tím, proč dal pan Scarron jedné osudové ženě svého románu takové klášterní jméno, když v tomhle ani nespočívá jeho zápletka,“ řekl pohotově mladý hrabě, aby odvedl pozornost a dodal, „zkrátka jen jsem si neuměl představit, jak se může někdo smrtelně zamilovat do ženy jménem Angelika. “

Diskuse se stočila k pokračování Komického románu, z něhož jim Scarron četl. Pařížští umělci byli zvyklí scházet se v salonech a průběžně konzultovat svoji další tvorbu. Byli upřímně zvědaví na názory některých osob, k nimž patřily i ženy jako madame de Sévigné a Ninon de l’Enclos. Teď se ale do formulací svého pohledu na věc pustili další hosté:

„Uvážím-li, co jsem teď slyšel z vašeho nového díla, nejsem si jistý, že přesně navazuje na váš předchozí kus,“ zakroutil hlavou markýz de Villarceaux, který věděl, že ochrnutí Scarronův charakteristický libertinský styl doposud nepoznamenalo. Stále ve svých komediích používal provokativní a vyzývavý humor. Na dnešním čtení z jeho poslední práce se však markýzi ani hraběti, který také měl tu čest znát alespoň letmo Scarronovu předchozí tvorbu, něco nezdálo.

„Mám pocit, že vaše aktuální dílo už není to, co dřív,“ řekl poněkud přímočaře hrabě.

Nikdo si toho nevšimnul, ale mademoiselle de l’Enclos, zase překvapeně i pobaveně povytáhla obočí. Tihle dva pánoví ji opravdu zaujali. Nezapadali do obrazu těch roztěkaných intelektuálů, s nimiž se v salonech obvykle potkávala. A k tomu ty jejich atraktivní postavy, které se ani v oblecích nedaly přehlédnout. Jeden byl navíc bezchybně krásný, druhý s drsnými rysy a výrazem pokušitele. Byli drzí a sebevědomí a skoro měla dojem, jakoby sem vůbec nepřišli diskutovat o literatuře. Na druhou stranu bylo zřejmé, že se v těchto otázkách taky vyznají, takže ji provokovali jako jedno velké tajemství. „Moje žena Françoise strávila dětství na Martiniku, a její vzpomínky a vyprávění mi velice pomáhají a stávají se novou inspirací,“ odpověděl Scarron. „To nemám ani tak na mysli. Exotika vycházející z vyprávění vaší snoubenky, tedy teď už manželky, je v pořádku, ale jakoby se z díla vytrácel váš břitký styl,“ odpověděl hrabě.

„Máte pravdu, odstranil jsem ty nejvíce vyzývavé a drzé repliky. Mé ženě se nelíbily,“ přiznal nečekaně upřímně Scarron. Skoro to vypadalo, jakoby byl na ten vliv hrdý. Snad všechny oči v salonu se stočily k mladé dívce v tmavých šatech, která se stále jen nevinně dívala do svých dlaní. Jak může mít takový vliv na zralého a zkušeného čtyřicátníka? Kladli si přítomní hosté otázku.

Ten člověk ji snad vážně miluje tak slepě, že si kvůli ní nechá kazit svůj charakteristický rukopis. Jak se může někdo takhle zbláznit pro lásku..., pomyslel si hrabě. A aniž by si to uvědomil, jeho myšlenky se stočily k otázce, jestli by mohl jednou něco podobného taky prožít. Jeho zkušenosti ho vedly k tomu, že láska je jen zajímavá hra. Bavilo ho prakticky odhalovat a ověřovat pravidla z Le Chapelainovy publikace o lásce, ale vždycky mu zůstával jistý nadhled. Nade vše uznával pravidlo, že milenci se mají rozejít ve chvíli, kdy se začnou vzájemně unavovat, a to někdy mohlo nastat hned po první a jediné noci. Některé jeho známosti byly sice delší, ale jakoby stále věděl, že žena, kterou v tu chvíli shledal něčím zajímavou, není dostatečně hodná jeho výstřední osobnosti, aby ho mohla zajímat delší dobu. Takže i jeho sebelépe míněné úmysly, které výrazně přesahovaly známosti na jednu noc nebo dokonce soutěžní body mezi ostatními Gaskoňci a sukničkáři, se nakonec nejpozději za pár měsíců rozplynuly v neporozumění. Zvykl si na to a vyhovovalo mu objevovat svět milostného umění podle okamžité nálady. Někdy sáhnul po jednoduchém cíli, jindy se potřeboval pokusit o něco velkého, jako teď byla Ninon de l’Enclos. Byl rozhodnutý, že ji získá a rozhodně ne tak, že jí zaplatí. Nevěděl ještě, že markýz de Villarceaux se rozhodl v podstatě stejně, zatímco mademoiselle de l’Enclos jen prchavě tušila, že tentokrát se jí své city podaří jen těžko ovládnout…

„Co si o tom myslíte vy, Ninon?“ Zeptal se jí Scarron, tak jako mívali ve zvyku i mnozí další umělci. Snad půlka tvůrčí Paříže čekala na její názor. Ale teď tím opět vytrhli z vlastních úvah hraběte, který se toho dne ztrácel ve svých myšlenkách výrazně častěji, než u něj bylo obvyklé. „Čím více hříchů přiznáte, tím víc knih budete prodávat,“ odpověděla Ninon a zamyšleně pokračovala „Je to stejné jako s divadlem. Herci by měli ukazovat víc, než běžný život. V každodenním životě můžete narazit na docela dost obyčejných, nenápadných lidí a já nevidím důvod, proč byste jim měli být vystaveni ještě na jevišti.“ V podstatě vyjádřila totéž, co oba pánové, ale podstatně komplexněji, jednoznačněji a přitom šetrněji.

Diskuse ještě dlouhou chvíli pokračovala a Ninon byla stále více překvapená, že se ti dva docela vyznají i v otázkách literatury. Na první pohled je chtěla zařadit mezi ty sebevědomé mladíky, kteří se nebaví ničím jiným, než sváděním žen, ale když se k tomu přidaly jejich znalosti a pohotové odpovědi v drzém obalu, téměř ji zaskočili. Mezi tím, co se Scarronovi hosté začínali loučit, zeptala se: „Máte ještě jiné znalosti o umění, pane de Mornay?“

„Bylo by mi ctí vás namalovat v celé vaší kráse, mademoiselle“ odpověděl jí s drzým, sebevědomým úsměvem Louis.

„Ach, to je vskutku neobvyklé. Voják jeho veličenstva a malíř,“ řekla pobaveně. „A vy, pane?“ obrátila se k hraběti „Mým hlavním zájmem ze světa umění je hudba, mademoiselle, ale neomezuji se jen na ni,“ odpověděl. „Zpěv také?“ zeptala se.

„Bude mi potěšením vám zazpívat,“ přikývl hrabě. „Opravdu ráda jsem vás poznala,“ jemně se usmála.

Ninon, která znala všechny důležité lidi Paříže, byla tím nečekaným setkáním příjemně překvapená a navzdory svým zkušenostem snad i trochu zaskočená, takže se raději rychle ubírala ven ze salonu. Když už stála mezi širokými dubovými dveřmi, zastavila se a otočila se slovy: „Pánové...,“ okamžitě si získala jejich pozornost a pak klidně dodala: „Ráda vás oba zítra večer uvidím ve svém salonu v ulici Tournelles, číslo 28.“

Jakmile byla pryč, oba pánové na sebe spiklenecky pohlédli a usmáli se. Byli jistí svým vítězstvím, aniž by si uvědomovali, že by se ten druhý mohl stát jejich soupeřem.

Snídaně se podávala ve větším salonu pařížského paláce, jehož stěny měly barvu narůžovělé smetany. U obdélníkového stolu z tmavého dubového dřeva se kromě hraběte sešli pan de Gramont, madame de Montchvreuil a pak také jejich další příbuzná ze strany matky markýze de Villarceaux. Všichni seděli okolo jednoho čela dlouhého stolu, jehož vzdálený střed vyznačovala nízká váza s pečlivě naaranžovanými skleníkovými květinami. V rámci dobrého vkusu madame de Montchevreuil byly hlavním motivem růže stejné barvy jako dřevěné panely na stěnách. Nad stolem visel obrovský benátský lustr se záplavou růžových a modrých květin.

Víc, než jemná výzdoba salonu s masivním stolem, ho však upoutala vyzývavě krásná žena, která seděla naproti hostitelky. Vlastně ne každý by ji považoval za krásnou, ale bylo na ní něco, co vzbuzovalo pozornost - přinejmenším tu jeho.

„Nepředstavíte mě té krásné dámě, drahá?“ zeptal se hrabě, když se usadil do světle modrého polstrování židle s rámem ze stejně tmavého dřeva, jako byl stůl. „Anne Marie de Morant,“ madame de Montchevreuil nemohla přehlédnout jeho zájem.

Lehce otráveně pokývla k hezké napůl hnědovlásce, napůl zrzce a pak představila svého hosta: „Drahoušku, tohle je náš host z Guyenne... “

„Pan Dokonalý,“ přerušil ji ironicky pan de Gramont, který měl očividně neovladatelnou potřebu přerušit to napětím mezi nimi.

Hrabě dnes přišel v tmavě modrém obleku s bílými krajkovými doplňky. Dokonale v nich vynikala jeho tmavší jižanská pleť a husté černé vlasy. Anne de Morant bylo třiatřicet let a vůbec se nepodobala zbytku rodiny. Hrabě na ni trochu zvědavě hleděl a madame de Montchevreuil dodala:

„Anne je naše příbuzná díky manželství s bratrem Louisovy matky.“

Rusovláska s šedozelenýma očima, která doposud nepromluvila, usoudila, že host musí být z jejího vysvětlování poměrně zmatený, takže se chopila slova a řekla prostě znělým hlasem: „Můj manžel je královský generálporučík Louis Olivier de Lauville. Strýc pana de Mornay de Villarceaux ze strany jeho matky. „Jsem rád, že poznávám dalšího okouzlujícího člena vaší rodiny. Zdržíte se déle, krásná této, pana de Moranyho?“ zeptal se hrabě, kterého mladá dáma na první pohled zaujala.

„Pane,“ skočil zase do jejich hovoru hrabě de Gramont, „obávám se, že madame de Morant nepřijela, aby svou přítomností překvapila právě vás.“ Bylo zřejmé, že gaskoňský kolega ho chce konec konců jen varovat, ale mladý hrabě o taková upozornění nestál. De Gramontovu proklamovanou věrnost jediné milence v jeho případě považoval spíš za nedostatek odvahy. Obzvlášť když uvážil, že de Gramont ví o tom, že paní de Montchevreuil se baví i jinde.

„To jsem ovšem zklamaný,“ odpověděl hrabě, aniž by se na de Gramonta vůbec podíval. Vzal ze stolu její bledou dlaň a pomalu ji políbil. Madame de Morant v tyrkysových šatech z něj nemohla spustit oči a její růžové rty se lehce zachvěly. Měla výrazné rysy, poněkud vystouplé lícní kosti, po stranách pokryté světle růžovou tvářenkou a pronikavé oči, které teď přimhouřila jako kočka. Kdyby u stolu neseděl i pan de Gramont, madame de Montchevreuil by po ní snad skočila, ale takhle jen těkala očima mezi nimi všemi a nevěděla, co říct. A to se u ní stávalo jen málokdy.

Do salonu právě vkročil i Louis de Mornay. Krásný markýz se poněkud nepřátelsky podíval na aktuální výjev u tmavého lakovaného stolu a nápadně si odkašlal. Hraběti už samozřejmě došlo, koho měla ta krásná zrzka svojí přítomností překvapit, ale bylo mu to docela jedno. Viděl, jak se Anne de Morant zachvěla a dívala se na něj. Mohl by ji mít ještě dnes, ale to by si zadělal na slušné problémy se svými hostiteli. Přesto mu před očima přelétla představa krásné Anne vzdychající mu v náručí. Tak dost, zakázal si rychle tyhle představy. Nebudu na tohle myslet a nebudu si jí všímat, rozhodl se, ale Anne mhouřící své oči pod klenutým obočím mu s tím moc nepomáhala. Málem rozlil hrneček s čínským čajem, když se ho pod stolem dotkla svou nožkou a jen tak brzy s tím nepřestala.

„Jak jste se měli u Scarrona?“ zeptala se madame de Montchevreuil, aby přerušila napjatou atmosféru. „Výborně, dnes večer se setkáme s mademoiselle de l’Enclos,“ odpověděl hrabě, „ale možná se budete raději chtít věnovat svojí tetičce,“ popíchnul ještě Villraceauxe a madame de Morant se vyzývavě usmála. „Nemějte obavy, zvládnu krátkou návštěvu jednoho salonu, aniž bych zanedbával své příbuzné,“ odpověděl Louis de Mornay a tentokrát on pomalu uchopil prsty Anne de Morant a jemně je políbil se slovy: „Vítejte, zpátky, madame.“

„Děkuji,“ lehce se usmála paní de Morant. Bylo zřejmé, že madame de Montchevreuil má dnes z té pozornosti věnované jiné ženě, opravdu špatnou náladu. Jediné, co by ji snad mohlo potěšit, jsou nové informace, pomyslel si hrabě a smířlivě řekl:

„Poznali jsme mladičkou madame Scarron. Je docela hezká, ale co je víc překvapivé, řekl bych, že čím víc se jeví jako tichá a plachá, tím větší má vliv - při nejmenším na Paula Scarrona. Nejen, že kvůli ní škrtá vyzývavé repliky, ale nejspíš se i kvůli ní stěhuje do Fontenay-aux-Roses.“ „Och, to jsou věci, už jsem to někde slyšela, že se od téhle nenápadné dívky ještě něčeho dočkáme,“ odpověděla madame de Montchevreuil.

„Dokud bude v centru všeho dění, což díky Scarronovu salonu a přátelům jistě je, tak se opravdu může rychle učit a stoupat,“ řekla madame de Morant. „Otázka je, kam. Takových slečinek, co si vybraly špatnou stranu a zničily je brzy vlastní intriky, už bylo...,“ dodala madame de Montchevreuil.

„Popravdě řečeno, vzbudila moji zvědavost. Chci vidět, jestli se ukáže, že i z toho nenápadného místa manželky mrzáka udělá kariéru, nebo to nepohodlné místo brzy rovnou nahradí nějakým úřadem u dvora a zářivějším milencem,“ rozesmál se Louis de Mornay.

„Pozná se, jestli ví, co chce. Ženy jsou v tomto ohledu mnohdy rozhodnější, než muži“ dodala paní de Morant s důrazným pohledem k hraběti de Gramont. „Já jsem sloužil u pana de Condé a svého staršího bratra maršála de Gramont v německém Freiburgu a Nordingenu, stejně jako ve Španělsku a ve Flandrách,“ vyletěl pan de Gramont, který už byl zvyklý, že do něj s oblibou rýpou oba přítomní pánové, ale od téhle dámy to neměl zapotřebí. „To už je ale pět let,“ odpověděla Anne. „Vždyť vy ani nevíte, na které straně politických intrikánů frondy se držet. Nejdřív je to de Condé a pak, když se bojíte, že budete příliš kompromitován, obrátíte kabát,“ řekl na to hrabě.

„A nikdy jste ani nezastával důležitější diplomatický nebo vojenský úkol,“ dodal de Mornay.

Tyhle ranní hádky už byly tradiční a tahle příbuzná se hraběti zdála obzvlášť roztomilá, s tím jak šikovně popíchla hraběte de Gramont, který byl jejich obvyklý snídaňový cíl a nejlepší způsob, jak se po ránu pořádně probrat.

„A jak jste se vlastně dostali k pozvání od slečny de l’Enclos?“ skočila do začínající hádky madame de Montchevreuil.

„Omluvte mne, mám ještě nějaké záležitosti k vyřízení,“ řekl namísto odpovědi hrabě, který se už cítil probuzený až přespříliš a odcházel od stolu. Zavřel za sebou dveře svého pokoje a odhodil modrý kabátec do křesla. Šílená rodina, ještě štěstí, že už žádnou nemám, pomyslel si. Ani se ve svých myšlenkách nestačil posunout dál a uslyšel zaklepání na dveře. Vzápětí se mezi nimi objevila vzrušující tvář paní de Morant.

„Můžu dál?“ zeptala se.

„Jsem si docela jistý, že byste tu teď neměla být,“ odpověděl hrabě, který tušil potíže. Zrzka s bohatě natočenými vlasy, sepnutými po stranách, nečekala na žádnou jednoznačnější formu pozvání a zamkla za sebou dveře. Udělala dalších pár kroků, až byla úplně u něj. „Jsem v pasti?“ zeptal se mladý hrabě s lehkým úsměvem. „Pst,“ řekla tiše a přejela ukazováčkem po jeho rtech. Chvíli si hleděli do očí a pak už ucítil její rty na svých a ona jeho prsty na své šíji, jak kloužou ke šněrování živůtku na zádech. Věděla, že ten drzý mladík nebude protestovat dlouho.

Neměli moc času, ale ani nechtěla spěchat tak moc, že by jen vyhrnuli sukně. Potřebovala cítit jeho kůži a jeho tělo. Už od té chvíle, kdy vstoupil do smetanově růžového salonu, nemyslela na nic jiného a ta hádka s hrabětem de Gramont, v níž zaujali stejnou stranu, ji nadobro přesvědčila. Ani jeden z nich nehodlá skrývat nedostatek odvahy za falešnou ctnost a věrnost. V té snaze o rychlé svlékání byli maximálně hbití, ale o něco méně šikovní. Jeho bílá košile skončila roztržená na zemi a její šněrování taky utrpělo pár škod. Ti líní komorní alespoň budou mít dnes co dělat, pomyslela si a bylo jí to v tu chvíli úplně jedno. Oproti tomu hrabě na takovéto detaily rozhodně nemyslel. Sledoval jen postupně se odhalující křivky jejího těla a její rozhodnost, která ho fascinovala.

Nedočkavě přejela rukama po jeho široké hrudi a kulatých ramenou, výrazně oddělených od zbytku svalnatých paží. Byl štíhlý a díky snědé jižanské pokožce se každý sval zdál jako z kamene. Mezi dalšími vášnivými polibky skončily na zemi i její tyrkysové sukně a on pevně stiskl její kulatý zadek. Snažili se být nanejvýš zticha. Vpíjela se mu svým chladně zeleným pohledem do černých očí a on přitom viděl, jak si olízla své prsty, které vzápětí ucítil dole. Jen pomalu a jemně se ho dotýkala a kroužila po jeho špičce, aniž by ho stáhla dolů.

„Proto jste přišla, abyste mě mučila ještě víc, než u snídaně?“ řekl pomalu mezi dlouhými výdechy. „Jsem si jistá, že se dokážete dobře pomstít, ale teď ještě...,“ odpověděla pomalu a jedním bílým prstíkem na něm setřela malou kapku. Nesoustředila se na nic jiného, takže si ani nevšimla jeho protiútoku na citlivých ňadrech. Tiše vzdychla, zatímco pevně svíral její bradavky, už dávno ztuhlé vzrušením. Zaklonila hlavu a snažila se ztišit svůj dech, aniž by z něj spouštěla své prsty.

Jeho ruce uvolnily trápená ňadra a jedna sjela po štíhlém bílém těle dolů, zatímco druhá pevně podpírala bradu a krk. Byla teď sama v jeho pasti. Dlouhé prsty mladého Gaskoňce přejížděly v jejím klíně a pokaždé skončily hluboko uvnitř. Jeho druhá ruka se z krku přesunula dozadu, a on jí teď držel za vlasy tak, že měla zakloněnou hlavu. Svými rty se přiblížil k jejím pootevřeným ústům, ale nepolíbil ji, ani jí nedovolil se k němu víc pohnout. Její doteky na jeho penisu se mezi tím staly přesnou odezvou těch jeho v jejím těle. I když se nevzdávala bez boje, měla pocit, že už to rozechvění dlouho nevydrží.

Vše se nakonec odehrávalo v jeho režii a ona byla nadobro ztracená. Ale proto přece přišla, to hledala v ložnici toho cizího muže, který ji teď hodil na postel. Byla tak vzrušená, že by stačilo, aby se jí jen dutknul a dostala by se na samý vrchol své rozkoše. Ale on se teď místo toho jen shora díval na její krásné tělo uprostřed široké postele s tmavě modrými nebesy. Znovu přejela jazykem své prsty a tentokrát s nimi postupovala do vlastního klína. Jemně se dotýkala svých citlivých míst a tiše vzdychala. Její dech se zrychloval a ona zaklonila hlavu, aniž by se na něj přestala dívat.

„Ještě ne,“ řekl a zvedl jí ruce nad hlavu. Pevně je držel na místě, takže byla zase tak bezbranná, jako před chvílí a pomalu do ní proniknul.

„Ach,“ vzlykla tiše a nechala se unášet na vlnách rozkoše, kterou jí poskytoval. Jeho pomalé pohyby a tvrdé přiražení hluboko do jejího těla byly nesnesitelné a během chvíle ucítila, jak se vlna horka z těch míst rozlévá do celého těla zbroceného potem. Ještě než se její dlouhé okamžiky rozkoše úplně uklidnily, ucítila jeho tepavý okamžik, kdy se přestal hýbat a jeho dech se stal také o něco hlasitějším. Nakonec uvolnil její ruce nad hlavou a řekl s úsměvem „Díky za příjemnou návštěvu, madame.“

„Pokud nebudete nic namítat, mohli bychom to někdy zopakovat,“ řekla madame de Morant, uvolněně ležící na posteli.

„Já rozhodně ne, ale nejsem si jistý, že by proti tomu nic nenamítali vaši příbuzní,“ odpověděl opatrně. „Nemusejí to přece vědět, ale teď mi rychle pomozte s šaty, nechceme přece, aby měl někdo třeba jen podezření,“ vstala z postele a začala dávat dohromady jednotlivé součásti svého oděvu. Její rty už rozhodně nebyly tak světle růžové jako u snídaně a elegantně nanesená tvářenka zmizela z větší části lícních kostí. Vlasy měla rozcuchané a šněrování na živůtku bylo na několika místech přetržené. „Jste si jistá, že si nikdo ničeho nevšimne?“ zeptal se pobaveně při pohledu na výjev, který poskytovala. „Předpokládám, že pudřenku u vás nenajdu, tak radši mlčte,“ odpověděla na to a setřela si zbytek rozmazaného líčení kapesníkem. Pak hbitými prsty upravila svůj účes, jako by to dělala každou chvíli a vypadala prakticky stejně jako před tím. Chvíli poslouchala u dveří, odemkla je a zmizela.

Pravděpodobně s tím má mnohé zkušenosti, pomyslel si hrabě, který měl tu výhodu, že skončil ve svém pokoji, odkud si vzal čistou, neroztrhanou košili.

***

Do salonu v ulici Tournelles občas zavítaly i ženy, ostatně byly to ženy, kdo stvořil módu francouzských diskusních salonů, dnes večer však mademoiselle de l’Enclos očekávala návštěvu jen několika mladých mužů. Kromě starých přátel přijdou i ti dva noví pánové, které shledávala tolik přitažlivými. Ve své šatně velké jako celá ložnice dlouho hledala ty pravé šaty pro dnešní den, až nakonec sáhla po tmavých, kaštanově hnědých sukních ze zářivého saténu. Živůtek byl ušitý ze stejného materiálu, lemovaný bílým mušelínem okolo velkého výstřihu a zdobily ho drobné perly. Šperky budou jednoznačně další perly, rozhodla se a otevřela zásuvku s příslušnými klenoty.

Když oba pánové přišli do slavného salonu krásné kurtizány, první věc, které si hrabě všiml, byl fakt, že celý její byt je zařízený velice moderně a přitom osobitě. Bylo zřejmé, že jeho paní má vytříbený styl. Převládající odstíny jejího obývacího pokoje byly zlatě oranžová a kaštanově hnědá barva drahého dřeva. Dokonale sem zapadala vůně její toaletní vody z pomerančových květů. Stěny měla obložené tmavými dřevěnými deskami s vrstveným rámováním, které dávalo vyniknout hloubce jednotlivých panelů. Z vysokého stropu shlížely dolů výjevy antické mytologie: Dionýsos a krásné nymfy s ozdobami z listů vinné révy a modrými hrozny ve vlasech. Podél stěn stálo několik pohodlných křesel s bohatě zdobenýma hnědýma nohama a opěradly a zlatě oranžovými potahy. Uprostřed prostorné místnosti trůnil další sedací nábytek, tentokrát dvě větší pohovky a dvě lenošky ve stejném stylu. Bylo zřejmé, že je připravena přijímat i větší množství hostů.

Dnes však bylo přítomno jen pět pánů. Ninon mívala dost starostí s tím, koho ze svých přátel může pozvat současně s tím dalším. Ačkoli politika byla v jejím salonu zakázaným tématem, někteří by si právě teď - velice jemně řečeno – neporozuměli. Politické vzbouření takzvané frondy princů de Condé, de Conti a jejich švagra pana de Longueville proti králi trvalo už přes rok a bylo zřejmé, že pokud přijde pan de Saint-Évremond, který se ohlásil už minulý týden, nemůže přijít hrabě de Bussy, který je na straně princů, ani pan d’Albret, který v zákulisí bojuje o svoji maršálskou hodnost a nejspíš ji už brzy dostane. A určitě by dnes neměl přijít ani pan de La Rochefoucauld... Ach, bude lepší, když přijdou jen ti pánové, kteří se zabývají víc uměním než politikou. Co když se ale ukáže, že se ti dva, které poznala včera u Scarrona, taky rádi pletou do politiky? Tak to pak bude nečekaně veselo. Ne, to není možné, zakroutila hlavou.

Osmatřicetiletý požitkář a libertin Charles de Saint-Évremond byl u Ninon častým hostem, a dalo se snadno odhadnout, do které skupiny důležitých mužů jejího salonu patří. Paul Scarron je nazýval ptáci z Tournelles a bylo mu ctí, že do tohoto okruhu pánů okolo Ninon de l’Enclos také patří. Pan de Saint-Évremond se posadil do širokého křesla, které si odvážně posunul přímo do středu místnosti, z nějž visel mohutný zlatý lustr se skleněným zdobením a několika řadami svíček.

„Slyšela jsem, že jste zase něco nového sepsal,“ mrkla na něj slečna de l’Enclos a pan de Saint-Évremond se ve svém křesle ještě víc vzpřímil.

„Ach, vy myslíte ten pamflet na frondisty Ústup pana de Longueville v Normandii?“

„Přesně ten. Už proletěl Paříží,“ přikývla Ninon.

„Zůstávám věrný králi,“ řekl prostě, ale hrdě de Saint-Évremond.

„Taky všichni vědí, že vám ta loajalita letos vynesla hodnost brigádního generála.“

„Ještě to není oficiální, drahá,“ mávl rukou, aby ji zarazil, ačkoli tak odpověděl s poněkud špatně předstíranou skromností.

Ninon však téma opustila a řekla místo toho: „Měl byste vážně uvažovat o vydání některých vašich děl. Vaše eseje a kritiky jsou vždycky výborné.“

„A jak vám na tohle vždycky odpovídám, já píšu jen pro zábavu svých přátel,“ zastavil jejich pravidelný rozhovor.

Mademoiselle de l’Enclos se teď tedy otočila k další oběti svých motivačních pokusů.

„Ani já, mademoiselle, nehodlám vydávat své písně a poezii, které tu a tam složím jen pro nějaké hezké oči. Navíc, jsou obvykle v okcitánštině, které by v Paříži stejně nikdo nerozuměl,“ předešel ji s úsměvem hrabě. „Zazpívejte nám alespoň, Ninon si zase jednou může zahrát na loutnu,“ skočil do toho pan de Saint-Évremond.

„Máte tady kytaru?“ opáčil hrabě.

„Do příště ji tady budete mít připravenou a pak rádi poznáme vaše písně třeba v okcitánštině,“ řekla rozhodně Ninon.

„Dohodnuto,“ odpověděl hrabě.

Asi třicetiletý mladík s dlouhými vlnitými vlasy, který seděl se zkříženýma nohama na protější pohovce, se rozesmál.

„A vy se moc nemějte, Jeane, vás taky pořád nabádám k tomu, abyste vydal ta svoje vtipná díla,“ napomenula ho hravě slečna de l’Enclos.

„Právě proto se směju, drahá přítelkyně,“ odpověděl Jean de La Fontaine.

„To snad chcete být nadosmrti nudným advokátem?“ pokračovala Ninon.

„Ne, ale postupuji pěkně pomalu. Proto jsem se stal právníkem u soudu parlamentu, a proto jsem se před pěti lety oženil. Její otec tu smlouvu podepsal jen z laskavosti ke mně, a proto letos kupuji úřad pro správu lesů a vod. A je dokonce tříletý!“ vyložil hrdě svůj komplikovaný kariérní plán pan de La Fontaine.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paříž v extázi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.