HAMMARBYJSKÁ SÉRIE 5

Carin

Gerhardsen

Gideonův kruh

Vyšehrad

EDICE detektivky

Ze švédského originálu Gideons ring

vydaného nakladatelstvím Nordstedts, Švédsko v roce 2012
přeložila Jana Chmura Svatošová

Obálku s použitím obrázku fotobanky 123RF
a grafickou úpravu navrhl Vladimír Verner

Odpovědná redaktorka Marie Válková

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz
E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,
v Praze roku 2015 jako svou 1394. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 180 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

Praha 3, Víta Nejedlého 15
e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Gideons Ring © Carin Gerhardsen 2012

First published by Nordstedts, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Translation © Jana Chmura Svatošová, 2015

ISBN 978-80-7429-667-3 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

Pouhé stíny mě obklopují,

kam až mé oči dohlédnou,

a těm, které opouštím cestou pokojnou,

vám všem,

říci chci, že jste vždy

sdíleli mé chvíle nejtemnější.

Až opustím tento svět vezdejší,

budu vás postrádat.

A tehdy, až budu starý a moudrý kmet,

tíživá slova, která kdys dokázala zbortit celý můj svět,

už jen jak podzimní vichry mnou provanou.

V mlhovině času, až jednou

se tě zeptají, zda jsme se znali,

pamatuj, že jsme přec byli přáteli.

Před očima mi padne opona naposled,

až budu starý a moudrý kmet.

Erik Woolfson, Alan Parsons

Červen 2010, časné sobotní ráno

Slunce teprve před chvílí vystoupilo nad střechami, ale už se úplné rozednilo. Člověk by si myslel, že si nejeden časný chodec povšimne mladé utíkající ženy, ale zdálo se, že je za chladivého předletního rána venku úplně sama. Krom neutuchajícího cvrlikání, kterým jako by ptáci dávali najevo, že nehodlají promarnit jedinou denní hodinu, bylo slyšet pouze její namáhavé oddychování a pleskání bosých nohou
o asfalt.

V místě, kde ulice Grindsgatan křižuje Hallandsgatan, bez vteřiny zaváhání zabočila vpravo. S dlouhým vlastním stínem v závěsu a záplavou kaštanových vlasů poletující za ní se v nachovém třpytivém protisvětle řítila s přimhouřenýma očima dál proti slunci. Celá ta scéna působila až poeticky, nebylo však nikoho, kdo by ji v tu chvíli docenil.

Nikoho, komu by dělalo starosti nemilosrdné zacházení tvrdého, nerovného asfaltu s citlivými chodidly. Nikoho, kdo by přehodil deku přes ramena nahé ženy, která jako by patřila na jiné místo a do jiného času. Nikoho, kdo by několika kouzelnými slůvky změnil to, co se stalo, a to, co se stane.

Zpočátku běžela prostředkem ulice, cílevědomě, a aniž se jedinkrát ohlédla. Pak si ale cestu zkrátila přírodní oblastí, běžela mezi stromy oděnými do nejrůznějších odstínů zeleně časného léta. Střídavě po trávě a štěrku mířila k domu v ulici Tjustgatan, který stál nejblíže parku, žlutě omítnutému sedmiposchoďovému domu z konce třicátých let s balkony do tří světových stran. Navykle naťukala kód a vklouzla dovnitř. Vchodové dveře za ní hlasitě zaklaply a pohltilo ji přítmí.

O čtyři dny dříve, úterý odpoledne

Dívka byla na houpačkách sama, když se to stalo. Kolem si hrála spousta dětí a bylo tam i dost rodičů, ale jen ona se houpala. Muž seděl o kus dál na lavičce zalité odpoledním sluncem. V rukou držel večerník, ale už se do něj nedíval. Několik minut věnoval veškerou pozornost dívce, které mohlo být tak deset let. Měla na sobě džíny, červené tričko s dlouhým rukávem a přes ně bledě modrou péřovou vestu. Na nohou měla bělostné tenisky, které vypadaly úplně nové. Čerstvý větřík si pohrával s dlouhými tmavými vlasy, které jí chvílemi zcela zahalovaly tvář, takže nic neviděla. Tvrdošíjně si je jednou rukou znovu a znovu uhlazovala za uši, a pak se s oběma rukama pevně sevřenýma kolem řetízků rozhoupala ještě víc, aby dosáhla o to závratnějších výšek.

Dívka vypadala odhodlaně; soudě podle držení těla se zjevně rozhodla v nejvyšší rychlosti seskočit. Po chvíli však jako by si to rozmyslela, uvolnila se a nechala působit přírodní síly. S nohama volně visícíma pod kmitající sedačkou jen seděla a těšila se z pomalu ustávající rychlosti. Houpala se sem a tam, tam a sem, a už se nestarala o vlasy, které jí poletovaly kolem hlavy. Pak se najednou rozhodla, naposledy se rozhoupala, pustila se řetězů a seskočila z houpačky ve chvíli, kdy sedačka minula nejnižší polohu cestou vzhůru a kupředu. Dopadla na chodidla, ale působilo to váhavě, jako by si to v letu rozmyslela. Ztratila rovnováhu a spadla pozadu na zem, chtěla se vzepřít na rukou, ale v poslední chvíli změnila názor, zůstala několik vteřin ležet na zádech a teprve pak se namáhavě zvedla. Houpačka ji v tu chvíli udeřila do zátylku a dívka odletěla kupředu. Několikrát škobrtla, ale nakonec se jí podařilo pád vyrovnat, zatímco vrhala úzkostlivé pohledy na vše strany. Přesto jako by si nevšimla muže, který ji pozoroval. Rukama si osahala hlavu, aby zjistila, jestli nekrvácí. Opět se neklidně rozhlédla a podřepla, aby si ohmatala kotníky. S nešťastným výrazem ve tváři se pak zvedla a kulhala směrem k lavičce, na které muž seděl.

Když už byla skoro u něj, muž vstal a cosi jí řekl. Dívka sebou trhla a zastavila se. Nejdřív vypadala trochu váhavě, ale vyslechla ho, přikývla a pak k němu dokulhala s rukama napřaženýma před sebou. Opatrně jí obrátil dlaně vzhůru a dlouhými pěstěnými prsty je ohmatal, ona ale lehce zavrtěla hlavou a ruce stáhla. Něco mu řekla, nad čímž se zamyslel, a pak si opět sedl na lavičku a pohybem ruky ji vybídl, aby si k němu přisedla. Usedla těsně vedle něj zády k němu a nebránila se, když jí prsty zajel pod vlasy, a pak jemnými pohyby masíroval krk a pokožku u kořínků vlasů. Cosi řekl, dívka se zasmála a on ji s paží kolem jejích ramen k sobě přitáhl. Z kapsy saka vyndal papírový sáček a podržel ho před ní. Pohlédla do sáčku a rozhlédla se, než trochu zdráhavě nabídku přijala. Pak se ale veškeré pochybnosti rozplynuly a šťastně se pustila do zbylého obsahu sáčku.

O pár minut později vstali a společně se vydali odtamtud. Muž stále ještě paží objímal dívčina útlá ramínka.

Pátek večer

Bylo teplo a příjemně, probíhala party a do letních prázdnin zbývalo jen pár dnů. Měla za sebou dva roky z tříletého programu zaměřeného na společenské vědy a za pouhý rok bude sama maturovat. Přetrpěla devět otravných let na základce a dva podstatně lepší roky na gymnáziu a připadalo jí téměř neskutečné, že už brzy bude mít školu za sebou a že je vlastně dospělá. Veronika završila osmnáct let v únoru a už nebyla dítě. Viděno nejen vlastníma očima, ale i v očích společnosti byla dostatečně zralá na to, aby se už o sebe sama postarala a převzala veškerou odpovědnost. A to se jí dařilo. Ve škole plnila své povinnosti, měla pěkné známky a dokonce se stihla tu a tam i trochu pobavit. Co začala chodit na gymnázium, život se skutečně změnil k lepšímu a v současnosti hleděla do budoucna s nadějí.

Odpoledne strávila na korbě náklaďáku spolu s množstvím útlých břízek, třemi desítkami rozjařených mladých lidí, obřími reproduktory a záplavou piv. Jezdili po centru města celé hodiny, zpívali, vyřvávali, stříkali po sobě i kolemjdoucích pivo a vůbec po korbě poskakovali jako parta bláznů. A to vše jen proto, aby oslavili, že několik kluků, kteří chodili na Kärrtorpské gymnázium o třídu výš než ona, právě odmaturovalo. I když ona sama spíš oslavovala blížící se letní prázdniny a skutečnost, že byla k této party přizvána.

Ve třídě na základce bývala osamělá, zřídkakdy ji někdo k nějaké společenské události přizval. Zjevně se od ostatních nějakým způsobem odlišovala, jak, nevěděla. To však opadlo, jakmile začala na gymnáziu. Většina studentů se navzájem neznala a sociální hierarchie se začala budovat od začátku. Ne že by se Veronika dostala na vrchol, ale spokojeně konstatovala, že ji berou takovou, jaká je, a byla dokonce značně oblíbená.

Po bláznivé vyjížďce na korbě se odjely domů k Madde upravit; vysprchovaly se, převlékly a vylepšily si nalíčení. Podělily se o lahev laciného vína, aby si udržely rozjařenou náladu. Pak se odebraly na koupaliště Söderbybadet, rozprostřely deky na trávě, ležely ve večerním slunci a povídaly si. Postupně tam dorazili i další spolužáci. Pěkně nalíčené, lehce oděné bosonohé dívky s vykrojenými krátkými letními šaty, odrostlí chlapci s voskem ve vlasech a rozepnutými košilemi. Už jich bylo jistě kolem čtyřiceti, všichni povykovali a smáli se. Provokativní už jen svým počtem a mládím dráždili hráče na sousedícím golfovém hřišti. A nad tím vším hřímala z několika přinesených reproduktorů hudba. Dozajista to nebylo povolené, ale byl závěr školy a dokonce i přecitlivělí golfisté to tolerovali. Vrhali ke koupališti podrážděné pohledy, ale bez komentářů se táhli dál ke golfovému klubu. Rodiny s dětmi pláž už dávno opustily, správně vytušily, co bude následovat.

Mnozí s sebou měli grily na jedno použití, všude se vznášela letní vůně grilovacího uhlí a šťávy z masa. Madde s Veronikou a několika dalšími spolužáky jedli umělohmotnými příbory z papírových talířků rostbíf s bramborovým salátem, což všechno zakoupili předchozího dne. Pili ještě víc vína. Hluk se stupňoval, aniž to vlastně zaznamenali. Hlasitost na stereu ještě zesílili. Někteří už začali tančit.

Veronika si vzala lahev, kterou jí někdo podal, a přiložila ji k ústům. Těšila se ze zvuků, vůní, společnosti, nálady. V tu chvíli byla šťastná, připadala si silná, svobodná a bezstarostná.

**

John Gideon seděl a hleděl upřeně před sebe. Dobrou chvíli pozoroval jen zeď nad počítačem, nechával se volně unášet myšlenkami. Myslel na své dívky. Všechny ty dívky, které tudy za ta léta prošly. Na některých z nich mu velmi záleželo, jiné, pokud měl být upřímný, neměl ani rád.

Přišly ale z vlastní vůle, slétaly se k němu jako vosy na med. Všechny byly z toho či jiného důvodu v nesnázích, zavalené starostmi. Bez peněz. Nepochopené a pod tlakem. Smutné, rozzlobené nebo oboje. Často s mizivým sebevědomím, neustále se srovnávající s nadřazenými modelkami, které na ně hanlivě shlížely z všudypřítomných reklamních ploch. Slabé a zneužívané. Ubité tržními silami, komercí. Avšak nejrůznějšími způsoby i lidmi v bezprostřední blízkosti: rodiči, učiteli, vrstevníky. U něj se ale cítily doceněné. A bez ohledu na to, co si myslely ony samy, jemu připadaly krásné. Úžasné se svými odlišnostmi a podobnostmi, křehkostí a mladickou naivitou.

Pak pohledem spočinul na zarámované fotografii dívky, která stála na sekretáři. Na tmavých jiskrných očích ve veselé tváři, očích, o kterých ten, kdo ji dobře znal, věděl, že vyjadřují něco zcela jiného, než o čem dával zdání úsměv. To on, on jediný ji dobře znal, jeho jediného k sobě pustila. Dokázal v ní číst jako v otevřené knize, protože vložila celou svoji existenci do jeho rukou. Své srdce, svou duši, své nejniternější myšlenky. Sny a naděje. Vše krásné i ošklivé, čisté i špinavé. Celistvé i roztříštěné. Být předmětem takové upřímnosti a odevzdanosti znamenalo odpovědnost. A poznávat ji byla tehdy závratná cesta. Získávat si její důvěru. Dobývat ji. Opojné dobrodružství od chvíle, kdy se poprvé potkali, do doby, kdy byla nakonec jeho. Jeho vlastní hadrová panenka.

V míře, v jaké jen člověk může druhého vlastnit.

A je to vůbec možné? Může člověk vlastnit byť své vlastní dítě? Kdo vlastní dítě? Dá se na lidi obecně pohlížet jako na vlastnictví? Samozřejmě že ne. Ale takové dítě přece jen někomu patří. Je jen otázkou, komu. Patří tomu, kdo si je pořídil? Nebo tomu, kdo mu zajistil pocit bezpečí a lásky?

Větší část večera opět psal. Měl mnoho co vypovědět, mnohé, co pojmenovat. Bylo ale o tolik snazší vyjádřit se hudbou. Několik akordů na kytaře a hned je všem jasné, co má člověk na srdci. Avšak to, co člověk není schopen vyjádřit slovy, stejně nepochopí. Tak to prostě je, a proto je i nevýslovně důležité, aby se o to pokusil. Aby Rut pochopila. Aby pochopil on sám. A možná došel klidu.

Psaní mu nikdy nešlo, bylo to obtížné, tíživé a časově náročné. Ale zbavil se tak části břemene. Možná je tedy pravda, co se říká, že pomáhá vypsat se ze smutků a trápení. Lovil z paměti slovo za slovem a pečlivě je zapisoval. Slovo za slovem o společném času s ní a času, který pak následoval. A každá slabika byla upřímně míněna, vyzdvihnuta z dřímajících i neustále přítomných vzpomínek. Příjemných i hrozivých. Čestných i hanebných. Byl jako sopka, která ze sebe chrlí úžasně krásnou, ale smrtelně nebezpečnou lávu.

V bytě panovalo ticho a přítmí. Neobtěžoval se rozsvítit, venku ještě nebyla úplná tma. Světlo a tma. Správně a chybně. Kdo je on, aby soudil? Aby řídil životy jiných lidí? On ale nesoudí, snažil se sám sobě namluvit. Přesto musí něco udělat. Jednat. Rozhodnout se. Bez ohledu na to, zda je to z právního hlediska správné nebo chybné. Bez ohledu na to, zda je to správné nebo chybné z hlediska morálního. Nebyl nijak zvlášť zběhlý v právu ani v etice a možná nevládl ani zdravým rozumem. Ale občanská odvaha mu nechyběla – teď už ne – a nemůže jen tak odvrátit zrak, protože je to tak nejpohodlnější. Musí tu situaci nějak řešit, rozhodnout se, jakou cestou se vydá. A prvním krokem bylo rozjet se tam, kde všechno započalo.

S náhlým odhodláním se naklonil kupředu a rozsvítil stolní lampu. Zlehka pohnul myší, aby se obrazovka rozsvítila, přimhouřil oči, zatímco přivykaly světlu. Proklikal se na stránky Švédských drah a vyhotovil objednávku. Zaplatil Visa kartou a zapamatoval si časy odjezdů vlaků.

Okno za sebou měl pootevřené, aby dovnitř vpustil nádherné vůně předletního večera, omamné střemchy, trávy a kvetoucích ovocných stromů. Zvenku se teď ozvaly hlasy. Po ulici přicházeli nějací halasně povykující muži, prošli dole pod oknem. Působili rozjařeně a trochu divoce, možná opile. Když vstal, aby zašel do kuchyně, slyšel bouchnutí vchodových dveří.

John Gideon myslel na svou nadcházející cestu. Zabalí tašku a sedne na vlak, a pak už jen zbývá přistoupit k činu. Citlivě, opatrně, a aniž by vzbudil pozornost.

Noc z pátku na sobotu

Na jezero Söderbysjön se snesla tma, tma, která v této roční době měla trvat jen pár hodin. Na nebi ale zářily hvězdy i měsíc, sice jen malý srpeček, ale postačilo to, aby se ve tmě navzájem neztratili. Nebo jestli snad nebe nad vrcholky stromů okolního lesa ozařovala věčně planoucí světla Stockholmu a jeho předměstích?

Veronika tančila. Ta zpropadená skvrna od mastného bramborového salátu na letních šatech byla už dávno zapomenuta. Spolu s tmou, hudbou a vínem se dostavil pocit, že se pohybuje v bublině, že se všichni nacházejí v bezpečném a láskyplném prostoru. Všichni byli šťastní, spojení v jakési euforii ze stavu věcí: z letních prázdnin, party, budoucnosti. Nebylo jasné, kdo s kým tančí. Člověk prostě jen tančil. Sám se sebou, s těmi, co byli nejblíže, všichni se všemi. Dívky a kluci se pohybovali do rytmu s hudbou jako jedno tělo, v jednom velkém objetí. Z reproduktorů hřímalo We no speak americano, sporadicky textu, zato ale těžké basové rytmy, při kterých se zem pod nimi chvěla.

Gabriel Eklund, Veroničin spolužák z vedlejší třídy a mladší bratr Jonase, jednoho z maturantů, se ocitl vedle ní. V tanečním opojení odhodil košili a odhalil vytrénované tělo v bílých džínech. Objal ji kolem pasu a spolu poskakovali kolem, jako by nikdy nedělali nic jiného. Byla to samozřejmě jen náhoda, popadl první holku, co měl po ruce, a zrovna to byla Veronika. Vypadal jako hollywoodská hvězda – vysoký s tmavými vlnitými vlasy, modrýma očima a s mřížkou svalů na břiše, protože hrál hokej – a choval se se samozřejmostí, která okouzlovala všechny včetně učitelů. Zkrátka, mohl mít jakoukoliv dívku, kterou si zamanul.

Po dalších několika skladbách byl stále ještě po jejím boku, s paží ovinutou kolem jejího pasu. Veronika jen čekala, kdy odtančí k dalším pasům, dalším pohupujícím se tělům. Z nějakého nepochopitelného důvodu ale zůstal u ní. Pokožka se mu leskla potem, když se nahnul a cosi jí řekl do ucha. Cosi, co neslyšela, tak na něj s úsměvem zavolala, že se v té hudbě nedá mluvit. Jemně, ale autoritativně ji odtáhl kus s sebou, jen několik kroků od tančící masy.

„Popojdeme kousek?“ zeptal se s úsměvem. „Trochu si od toho kraválu odpočinout?“

Veronice v břišní krajině zatrnulo. Myslí to vážně? Je skutečně možné, aby Gabrielovi ze všech přítomných dívek padla do oka právě ona? Proč ale vlastně ne? Měla báječnou náladu, připadala si silná a plná sebevědomí a takové věci byly navenek znát. Ten večer vypadala skutečně dobře, o tom se přesvědčila nahoře v kafeterii na toaletách, které navštívila o pár hodin dříve pod záminkou, že jde koupit zmrzlinu. Veronika přikývla. A usmála se. Vzal ji za ruku a společně opustili party, aniž se ohlédli. Veronika ale doufala, že velká tančící lidská masa za nimi má oči. Gabriel Eklund byl tou nejžádanější trofejí.

„Jsi moc pěkná,“ řekl.

Cítila, jak rudne, a nebyla schopná se rozhodnout, jestli má odpovědět, a v tom případě, co. Pomalu kráčeli po svahu ke kafeterii, o které věděla, že už před několika hodinami zavřela.

„Je tak příjemný na chvíli vypadnout,“ řekla.

Gabriel jí ještě silněji stiskl ruku, zdálo se, že se chce zastavit, ale v tom se z její kabelky ozvalo pípnutí. Samozřejmě Madde, která má oči všude. Viděla jsem vás. Že by úlet? Veronika rychle naťukala odpověď. Moc vtipný, k tomu se ještě vyjádřím. Pokud to stihnu…

„Promiň,“ řekla a vzhlédla ke Gabrielovi, který teď vzal její tvář do dlaní a políbil ji.

Srdce se jí náhle začalo nezvladatelně plašit a tělem jí prostoupilo teplo. Polibek opětovala a cítila, jak jí jednou rukou obemknul ňadro a druhou sjížděl po zádech. Jazyk mu horečně pracoval v jejích ústech a ona se ze všech sil snažila jeho pohyby opětovat. Najednou se nedaleko nich ozvaly hlasy, blížily se k nim nejméně dvě osoby. Gabriel přestal a pohlédl na ni s čímsi odevzdaným v očích.

„Tamhle se svítí,“ zašeptal. „Jdeme rychle tam, než si nás všimnou.“

Dal si ukazováček před ústa a lehce se rozběhl s Veronikou za ruku kolem setmělé kafeterie dál ke světlu. Vycházelo odkudsi, co zprvu vypadalo jako velký sklad, pak ale Veronika pochopila, že to musí být garáž, ve které golfový klub uchovává své stroje. Ještě jedno pípnutí v kabelce, další esemeska: Lucky you! psala teď Madde, s čímž Veronika souhlasila, ale nenamáhala se to okomentovat. Gabriel ji vedl kolem budovy k její zadní části, kde našli dveře, které, ačkoliv na velké stěně bez oken vypadaly malé, byly normální velikosti. Trhl klikou a k jejich úžasu bylo odemčeno. Kdosi ze zaměstnanců golfového hřiště musel za sebou zapomenout zamknout, snad v čirém zoufalství z hlasité party dole na koupališti, pomyslela si Veronika.

Vklouzli dovnitř a opatrně za sebou dveře zase zavřeli. Pohlédli na sebe a zachichotali se, spojeni nevinným dobrodružstvím na zakázaném území. Gabriel vyndal z kapsy kalhot placatku, nejdřív obsloužil sebe a pak nabídl Veronice, ta však odmítla. Znovu ji políbil, rychle a tentokrát poněkud nesoustředěně. Tady přece nemohou být, ve špinavé garáži se zetlelou trávou a velkými skvrnami od oleje všude na podlaze. Rozhlédli se, jestli nenajdou místečko, kde by mohli spočinout, a za prosklenými dveřmi našli jen malou kuchyňku, se stolem a třemi židlemi. Muselo to ale stačit. Na druhou stranu přece nemohli čekat, že tam najdou postel. Gabriel ji k sobě přitáhl a tvrdě a vzrušeně ji políbil. A Veronika mu odpověděla. Když jí pak rukou vklouzl pod šaty a do kalhotek, nezklamala ho. Vystoupila z kalhotek a rozepla mu džíny, pomohla mu z nich. Divoce vzrušený jí pak přetáhl šaty přes hlavu. Zapraskaly ve švech způsobem, který by ji za normálních okolností rozladil, ale v žáru okamžiku se o to nestarala. Život je tady a teď a kdo by se staral, co se stane po té úžasné chvíli. Zády k lednici a s nohama ovinutýma kolem svalnatého a usilovně pracujícího těla ho přijala. Sténající rozkoší opětovala veškerá jeho očekávání.

**

Kdyby teď panovalo zimní období, řeklo by se, že je uprostřed noci, ale nyní už byly noci velmi světlé. Nehledě na roční období však nastala hodina vlků. Ten čas noci, kdy je tělesná aktivita na nejnižší úrovni, ten čas, kdy umírá nejvíce lidí. A pokud by se mělo věřit Ingmaru Bergmanovi, v téže době nespavce pronásleduje nejtíživější úzkost, a duchové a démoni mají největší moc.

Muži takové úvahy nebyly cizí. Ptal se sám sebe, co dělá vzhůru v tuto noční dobu, proč se takovým démonům vystavuje. Odpověď byla přece ale jednoduchá. Stěny doma na něj doléhaly natolik, že se dusil. Skoro to už nemohl vydržet. Avšak bude muset, dokud se Mariana nepostaví na vlastní nohy. K tomu ale dojde nejdříve za rok, pravděpodobně až za dva či tři roky.

V Marianě viděl sám sebe. Ne vzhledově, v tom ohledu byla věrnou kopií matky zamlada. Vysoká, štíhlá, krásná. Tmavovlasá, snědá a se zelenýma, kočičíma očima. Temperamentem se ale podobala jemu. A ve způsobu myšlení, bytí. Nakonec jí předal skutečně použitelné a cenné vlastnosti, jistě díky nim získá dobře placenou a podnětnou práci. Avšak ten neklid… Pocit, že nikdy není skutečně spokojený, neustále chce o trochu víc, jít trochu dál, překročit dané hranice. Toho by ji rád ušetřil.

Teď tu sedí v hodině vlků, bez špetky klidu v těle. Za volantem drahého a pohodlného auta, které se doslova plazí kupředu, ačkoliv je na Ältavägen sám a pod kapotou má koňských sil na rozdávání. Démonům ujet nemůže, ať má koňských sil, kolik chce. Musí se doma ukázat, než znovu ráno zmizí, a nyní se právě snažil oddálit návrat, jak to jen šlo. Nesnesl ležet v manželské posteli vedle své ženy. Otřásl se při pouhém pomyšlení, že by měl na svém těle její ruce s pečlivě upravenými nehty a její rty na svých. Nedal to však pohybem či grimasou najevo. Ani jediným neuváženým slovem nedopustil, aby se bezchybná fasáda jejich společného života zhroutila. Byl dokonalým mužem v dokonalém soužití a z toho se mu chtělo zvracet.

Pak tu je ale také to, po čem dychtí. Už v útlém věku spřádal plány do budoucna a vytyčil si cíle. Nikdy se nezastavil, aby se dopídil, kdo ve skutečnosti je, co vlastně z hloubi duše od života chce. Byl snadnou kořistí pro establishment, který ho krmil jedním politicky korektním postojem za druhým, a měl vše, co bylo potřeba, aby je zprostředkoval širokým vrstvám. Nikdo neměl takový talent jako on okouzlit, nadchnout, blufovat a manipulovat. Byl ale pouhou loutkou. Panák na šňůrkách bez vlastní vůle. Za nitky tahali ostatní, sám neovládal ani vlastní tělo. Nutkavě musí na odlehlé cestě masturbovat do staré deky, než je schopen vrátit se domů do vilové idylky.

Připadal si pošpiněný. A taky rozzlobený. Na vlastní prohnilost, vlastní slabou povahu. Na okolnosti a lidi ve svém okolí. Ty, kteří ho vymezovali. Svázali a vychovali k poslušnosti. A byl pořád ještě rozzlobený. Tak to nemá být, nesmí. Znamená to, že jeho jediný ventil víceméně dohrál svou úlohu, a co tedy zbývá pak? Terapie? Byl na ni nejvyšší čas a navíc by čerstvě diplomovaného psychologa ošálil mrknutím oka. A vlastně i zkušeného. Zpověď? Sotva. Pokání? Možná by se za pokání dalo považovat to, co právě dělá.

Hryzal ho neklid. Musí se svým životem něco udělat. Stát se lepším člověkem, naučit se milovat. On ale už miloval. Marianu. Všechno, čeho dosáhl, bylo jen a jen kvůli ní. Ať se to nezhroutí, dokud nebude natolik vyspělá, aby se postavila na vlastní nohy, natolik silná, aby vydržela ho poznat.

Pojednou ji uviděl. Daleko od něj vystoupila z ranní mlhy a po silnici běžela přímo proti němu. Mariana. Jeho krásná dcera s dlouhými tmavými vlasy poletujícími ve větru. Pohled na ni ho zasáhl takovou silou, že se roztřásl. Sešlápl brzdový pedál a ani se nenamáhal zajet ke kraji, jen tam seděl s otevřenými ústy a vytřeštěně hleděl na ducha své dcery, která se každým krokem zjevovala zřetelněji. Je snad mrtvá? Nebo přišel o rozum? To by nebylo tak nečekané, ale byl naprosto nepřipraven, že by se to stalo právě v tu chvíli.

Hodina vlků. Dívka, duch jeho dcery, na sobě neměla nic.

„Před Bohem jsme všichni nazí,“ zamumlal a stočil pohled na své chvějící se ruce.

Zahanbeně, nikdy svou dceru v dospělosti nahou neviděl, a s nadějí, že ten neuvěřitelně krásný a zároveň hrozivý zjev zmizí, jakmile opět vzhlédne.

Nezmizel. Jedna věc se však změnila. Proti němu po silnici už neběžela jeho dcera. Byla to mladá žena, kterou nikdy předtím neviděl. Co se to, proboha, děje?

Stále ještě se srdcem v krku otevřel dveře a vystoupil na rosou zvlhlý asfalt.

„Co se stalo?“ zavolal, ale žena nejevila známky toho, že hodlá zastavit.

Minula ho pohledem s tváří poznamenanou hrůzou a běžela dál.

„Pomůžu vám!“ pokusil se znovu, postavil se doprostřed silnice a rozpřáhl ruce, aby naznačil, že má mírumilovné úmysly.

K jeho úžasu se mu nepokusila vyhnout, ale vběhla mu přímo do náruče. Lapajíc po dechu se nechala od cizího muže zachytit, obemknout tělesným teplem, jeho blízkostí. Chvíli tak stáli, zatímco se jí dech zklidňoval. Pažemi objímal její nahé tělo, které, ačkoliv běžela, měla úplně prochladlé.

„No, no, děvenko,“ opakoval znovu a znovu a zároveň se jí snažil rukama vetřít do hebké pokožky teplo.

Když se zdálo, že se jí po několika minutách vrátil dech do normálu, odvážil se ji na okamžik pustit a pokusil se jí pohlédnout do nepřítomných očí.

„V autě mám deku,“ pronesl mírně, skoro šeptem. „Dojdu pro ni, bude to jen pár vteřin. Zůstaňte tady.“

Pak od ní opatrně pár kroků odstoupil v obavě, aby se nezhroutila nebo se opět nedala do běhu. Naklonil se přes sedadlo řidiče a tlačítkem otevřel kufr. Rychle tam přešel a už byl zase u ní s přikrývkou, kterou jí přehodil přes ramena. Nyní se na něj dívala se zábleskem úlevy nebo přímo vděku, stále však ještě nepromluvila. Ve velké přikrývce, která se jí vzadu courala po zemi, vypadala velmi drobounce. Muž otevřel zadní dveře, položil jí ruku na rameno a ukázal na sedadlo. Pomohl jí dovnitř a dveře zavřel. Pak obešel auto na druhou stranu a sedl si vedle mladé ženy, přitáhl ji na zadním sedadle k sobě a dlouhou chvíli mlčel. Seděl s paží kolem jejích ramen a trochu se pohupoval sem a tam, jak to dělával s Marianou, když byla malá a potřebovala
upokojit.

„Chtěla byste mi říct, co se vám přihodilo?“ zašeptal.

Žádná odpověď. Měl by snad přivolat záchranku? To už ji stejně dobře může odvézt do nemocnice sám. Nebo domů. Kdyby jen byla schopná s ním mluvit, povědět mu, kde bydlí. Jemně ji pohladil po tváři a znovu se pokusil.

„Když mi povíte, kde bydlíte, odvezu vás.“

Ani tentokrát však neodpověděla, ani náznakem nedala najevo, jestli ho vůbec slyší.

„Jste zraněná? Bolí vás něco? Možná bych vás měl zavézt do nemocnice.“

V tu chvíli se na něj skutečně podívala, pohled měla ale naprosto prázdný. Možná je v šoku? Nebyl schopen to posoudit, ale že je dívce mizerně, bylo nade vši pochybnost. A protože neví, kde bydlí, musí ji vzít do nemocnice.

„Uděláme to takhle,“ prohlásil. „Zavezu vás do nemocnice na Söderu, aby se na vás podívali. A půjdu tam s vámi a dohlédnu, aby všechno bylo v pořádku. Ano?“

Mlčení. A ten nic neříkající pohled, ze kterého mu běhal mráz po zádech. Opatrně k sobě stáhl paži a otevřel dveře.

„Sednu si teď dopředu a pojedu. V pořádku?“

Nechal ji na zadním sedadle jako sochu se starou dekou těsně ovinutou pod bradou. Když už seděl za volantem, otočil auto a rozjel se k městu. Dojel až do Sickly, aniž potkal další motoristy. Jel k Danvikstullu a přes most, pak projel celou ulici Folkungagatan až na Götgatan a dolů na Ringvägen. Celou dobu ji pozoroval ve zpětném zrcátku, mírně na ni hovořil, plnil prostor mezi nimi chlácholivými slovy. Zeptal se, jak se jmenuje, jak se cítí, ale po celou jízdu seděla s nezměněným výrazem ve tváři a dívala se ven postranním okénkem, aniž vydala hlásku.

Těsně než dojeli k nemocnici, zahlédl, jak se jí v očích cosi změnilo. Záblesk duchapřítomnosti, a pak se najednou rozkřičela. Nadskočil na sedadle a pak zajel ke krajnici a otočil se k ní.

„No tak, no, děvenko. Nic se neděje. Brzy si už budete moct odpočinout a všechno bude zase dobré,“ pokusil se ji uklidnit.

Dívka ale nemohla slyšet jediné jeho slovo, protože nepřetržitě křičela, vydávala dlouhý, táhlý křik, při kterém drnčely okenní tabulky. Ve chvíli, když vystoupil z auta a chtěl si sednout k ní, zadní dveře se otevřely. Rychle k nim přiskočil, aby ji zadržel, rozkročil se, aby ji nenapadlo ve svém otřeseném stavu utéct. Autoritativně ji vzal do náruče, hned jak vystoupila, ona se mu však ze sevření vykroutila a zaťatými pěstmi ho začala bušit do hrudi. Přestala křičet a místo toho syčela jak divoké zvíře. Muž se jí pokoušel domluvit, ale zjevně nebyla ochotná mu naslouchat.

„Uklidněte se, já se o vás postarám,“ naléhal, ale odpověděl mu jen vzteklý úšklebek a další rány.

Přikrývka se jí přitom svezla z ramen na asfalt. Zjevně si toho ale nevšímala. Popadl ji za zápěstí, aby se chránil proti úderům, vytrhla se mu však a šermovala rukama a pažemi. Teď jí zjevně šlo o jeho obličej, který se mu čistě instinktivně podařilo v poslední chvíli odvrátit. Místo toho ucítil palčivou bolest za uchem, když tenkou a citlivou pokožku roztrhl ostrý nehet. Na obranu vztyčil před obličej paže a dívka využila situace a vycouvala od něj. Když byl mimo nebezpečí a opět oči otevřel, byla už na cestě pryč. Bez přikrývky, bez šatů a bez bot vzala nohy na ramena a utíkala od něj.

Nemohl nic dělat. Mladá žena zjevně nechtěla dál jeho pomoc a nemůže ji přece nutit násilím. Běžela ulicí Grindsgatan a v místě, kde ulice zatáčela, ji viděl naposledy, než zmizela za jakýmsi domem. Vzdychl, konečky prstů si přejel za uchem a zjistil, že krvácí. Chudák malá, pomyslel si, co se jí to jen stalo? Pak se shýbl, zvedl přikrývku, složil ji a vzal s sebou zpátky do auta, položil ji na sedadlo spolujezdce vedle sebe a nastartoval. Má ji hledat? I kdyby ji našel, prokazatelně s ním nechce mít nic společného. Měl by zpravit policii? Při bližším zamyšlení však došel k závěru, že možná bude lepší to nedělat.

Než se rozjel, pohlédl do postranního zrcátka. Byl čas jet domů. Slunce pomalu stoupalo nad střechy domů a oznamovalo, že nastává nový den, on se ale potřeboval vyspat.

Sobota ráno

V době, kdy se objevilo policejní auto, mladá žena už se uklidnila. Podle svědků na patře dělala dlouhou dobu hluk do té míry, že se jí podařilo vzbudit většinu obyvatel domu, nyní už ale utichla. Na oslovení nereagovala. Seděla nahá na chladné kamenné podlaze a apaticky hleděla před sebe. Zjevně lhostejná k tomu, že kolem ní stojí dva policisté a desítka sousedů.

„Ničeho jsme se nedotkli,“ ujišťoval člověk, který nakonec policii zavolal. Byl to starší muž, jmenoval se Levin a bydlel v prvním podlaží, kde dívka seděla.

„Nějaká přikrývka by možná nebyla od věci,“ podotkla Janssonová, policistka z výjezdovky.

„Důkazy,“ řekl Levin. „Nechtěli jsme zničit důkazy.“

„Důkazy čeho přesně?“ zeptala se Janssonová.

„Únosu. Znásilnění. Ublížení na těle. Jak to připadá vám samotným?“

„My se neuchylujeme k žádným ukvapeným závěrům,“ odpověděla Janssonová. „Ale únos? Co vás k takové myšlence přivedlo?“

Levin rozhodil paže.

„Co si jeden má myslet? Děvče zjevně vyhodili z bytu bez bot, oblečení a kabelky.“

Jak by něco takového mělo být známkou únosu, nebylo Janssonové zcela jasné, ale nechala to být. Druhý policista, Danilovic, položil ženě přes ramena přikrývku.

„Pokusíte se sednout si na tu deku?“ navrhl. „Podlaha je studená.“

Nereagovala. Vzal ženu za ruce a vytáhl ji do stoje, pak jí opět pomohl si sednout a postaral se o to, aby měla deku pod sebou. Nebránila se, ale ani nijak nepomáhala.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se, dívka ale neodpověděla.

Měla skelný pohled a držení těla hrozivě strnulé.

„Postaráme se, aby se vám dostalo lékařské pomoci,“ řekl chlácholivě. „Ublížil vám někdo?“

Zatímco se Danilovic při čekání na sanitku pokoušel navázat s mladou ženou kontakt, Janssonová vlídně, ale rozhodně přesunula diváky nahoru do druhého podlaží, aby je vyslechla.

„Viděl jste, že by ji někdo z bytu vyhodil?“ znovu navázala na rozhovor s Levinem.

„Ne, ale přece nepřišla v Evině rouše zvenku?“

„V Evině rouše?“ podivila se Janssonová.

„Nahá. To je eufemismus.“

„Aha, to se podívejme. Vy jste ji tedy viděl teprve ve chvíli, když zvonila na sousedovy dveře?“

Levin přikývl.

„Má ještě někdo jiný co dodat?“ chtěla vědět Janssonová.

„Zvonila je trochu slabý výraz,“ odpověděla žena kolem čtyřicítky. „Volala a křičela a bušila na dveře.“

„Jak se jmenujete a kde bydlíte?“

„Jmenuju se Christa Wahlová a bydlím v tomhle bytě,“ odpověděla a kývla ke dveřím, před kterými stáli.

„Tedy nad bytem, do kterého se chtěla dostat? Kde na dveřích stojí Gideon?“

Christa Wahlová přikývla.

„Je tam slyšet?“ chtěla vědět Janssonová.

„Ano, dost.“

„Bývá u Gideona hlučno?“

Několik z osmi osob, které se shromáždily ve druhém podlaží, si teď vyměnilo pohled, nikdo ale nic neřekl. Levin však působil sdílně, tak se policistka rozhodla, že otázku položí jemu.

„No? Bývá u Gideona hlučno?“

Dotázaný chvíli přemýšlel, a pak zavrtěl hlavou.

„A dnes v noci?“

Levin vypadal, že odpověď zvažuje.

„Jestli tam bylo hlučno vám neřeknu, ale skutečně jsem včera zevnitř slyšel zvýšené hlasy.“

Janssonová nadzvedla obočí.

„Alespoň jeden,“ pokračoval Levin. „Mužský hlas. Nebo víc hlasů, těžko říct.“

„Snad samotný Gideon?“

„To je klidně možné,“ odpověděl Levin.

„On ale přece obvykle nehlučí?“

„To opravdu ne. Hraje se tam hudba, ale to se nedá považovat za hluk.“

„Ale ruší to?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Levin a zdálo se, že to myslí vážně.

„Teď ale ten Gideon není doma,“ pokračovala Janssonová.

„Není to snad dost zjevné?“ podotkla Christa Wahlová ostře. „Vzhledem k tomu, jak se ta žena a pak i vy policisté bezvýsledně snažili přimět ho, aby otevřel.“

„Buď je doma, ale otevřít nechce,“ přemýšlela Janssonová nahlas, „nebo také odešel z bytu někdy během noci. Viděl ho někdo odcházet?“

Všeobecné vrtění hlavami. Teď dorazila sanitka a několik z lidí, co se shromáždili na schodišti, přistoupilo k zábradlí a pak vyšlo o půl podlaží výš na balkon, který vedl do ulice, aby viděli, jak mladou ženou vynášejí na nosítkách a nakládají do vozu.

„Navrhuju, abyste vyrazili dveře a šli dovnitř,“ řekl Levin, když sanitka zmizela. „Jsem přesvědčený, že Gideon sedí vevnitř a ani nemuká. Kuje plány, jak se z tohohle vykroutit.“

**

Petra Westmanová a Džamál Hamád byli oba vzhůru, když telefon zazvonil. Brzy už to bude rok, co našli jeden druhého v nepřístupném labyrintu, který vedl k jejich společnému životu – v klubku cestiček, které se nesčetněkrát křižovaly, ale kde každá volba směru, každá naděje na spojení, je od sebe ještě víc vzdálila. Až nakonec oba zároveň náhodou zvolili otvor, který je navedl správně, svedl je sobě navzájem do náruče. Proč a jak k tomu po všech těch letech došlo, byla otázka, ke které se často při svých dlouhých nočních hovorech vraceli, ale na kterou nikdo z nich neznal odpověď. City byly ale oboustranné, o čemž oba v počátku jejich vztahu pochybovali. Jejich láska byla navíc vášnivá, přímo bouřlivá, jak společně s jistým ostychem zkonstatovali. Ani jeden z nich nebyl právě romantik. Podle nich se romantika dobře vyjímá na filmovém plátně, ale ve skutečném životě je trapná.

Před nedávnem si koupili byt, sice jen dvoupokojový o výměře osmapadesáti čtverečních metrů, ale měl své kouzlo a nacházel se na adrese podstatně lepší, než by si kdo z nich dokázal pořídit sám ze skromných platů policejních asistentů. V ulici Katarina Bangata, uprostřed čtvrti Söder mezi náměstím Medborgarplatsen a Skanstullem a v těsné blízkosti jejich kmenového bistra Lisino Café, kde v současnosti nejenom obědvali, ale i snídali. A navíc to měli z nového bydliště jen kousek pěšky do sídla Hammarbyjské policie v ulici Östgötagatan 100. O mnoho lepší už to být nemohlo.

Ačkoliv spolu v posledních deseti měsících spali téměř každou noc, stále ještě neopustili první stadium, které znamenalo věnovat se sobě pár hodin před spaním, nebo pár hodin, než byl čas vstát, případně uprostřed noci a pak znovu usnout. Nebo v kombinaci těchto možností během jedné noci. Zkrátka a dobře, byli stále ještě čerstvě zamilovaní.

Z toho důvodu nejenom Hamád – který měl pohotovost – ale i Westmanová na sebe natáhla věci na trénink, a společně vyrazili k Tjustgatan těsně před pátou, když jim zavolal službu konající důstojník.

**

„Navrhuju, abyste vyrazili dveře a šli dovnitř,“ pronesl mužský hlas o něco výš v domě. „Jsem přesvědčený, že Gideon sedí vevnitř a ani nemuká. Kuje plány, jak se z tohohle vykroutit.“

„Myslím, že je načase se trochu uklidnit,“ řekl jiný mužský hlas. „Policie nemá ve zvyku vtrhnout k někomu, kdo neotvírá, když mu někdo zaklepe na dveře. A nevíme, co se té dívce stalo.“

Hamád v patách s Danilovicem a Westmanovou se zastavil v prvním podlaží a pohlédl na štítky se jmény. Gideon, četl na prvním. Palcem stiskl zvonek a Westmanová zatím poklekla a nahlédla dovnitř poštovním otvorem ve dveřích. Přiložila k otvoru nos a natáhla vzduch. Pak ke dveřím přitiskla ucho. Vstala a zavrtěla hlavou, že nezahlédla, nezaslechla ani neucítila nic, co by se vymykalo normálu.

„Znáte tu někdo Gideona?“ ptal se hlas policistky nad nimi. „Nebo viděl někdo z vás předtím tu ženu?“

Žádná odpověď. Hamád a Westmanová vystoupili do dalšího podlaží, kde se setkali s pořádkovou policistkou, kterou Hamád matně poznával, a se shromážděním lidí různého věku a různých barev županů.

„Janssonová,“ představila se policistka a podala jim ruku. „Zásahovka.“

„Hamád, násilí, Hammarby. A tohle je Westmanová.“

„Tu ženu jsem nikdy neviděla,“ prohlásila starší dáma s natáčkami pod průhledným šátkem. „Ale s Gideonem občas prohodíme pár slov. Vlastně ještě včera. Vím, že v práci hodně cestuje. Ale tentokrát se nezmínil, že by měl někam jet. Na druhou stranu ho ale zase tak dobře neznám.“

„Neřekl něco o tom, že hodlá znásilnit mladou holku?“ prskl starší pán. Hamád se cítil povinován zasáhnout a umlčet takové dohady na veřejnosti. Sice by si rád poslechl, jestli k tomu ostatní mají co říct, ale aniž by se tím někomu ubližovalo nebo dalo podnět ke zbytečnému šíření pomluv.

„Dobrá, stačí,“ řekl a zvedl ruku. „Promluvíme si s každým z vás zvlášť, ale nejdřív bychom rádi věděli, jak se jmenujete a v kterém bytě každý z vás bydlí.“

Nashromáždili informace, které potřebovali, a pak poslali obyvatele domu do jejich domovů. Byla přece jen sobota ráno a navíc nekřesťanská hodina. Čtyři policisté pak vyšli na ulici, kde Janssonová a Danilovic podali detailní zprávu o události toho rána. Potvrdili, že mladé ženě není dobře, ale viditelně nebyla vystavena vážnějšímu fyzickému napadení. Absence oblečení však nasvědčuje tomu, že byla vystavena sexuálnímu přečinu. Což se samozřejmě považuje za dostatečně závažné, avšak ne natolik, aby se v tak časném stadiu do případu museli zapojit další policisté, kteří mají o víkendu volno. Zvlášť když se jim ještě nepodařilo zjistit, co se stalo a kdo ta postižená žena je.

„Ten Gideon ale u některých lidí vzbuzuje silné emoce,“ konstatovala Janssonová.

„Každopádně u toho Levina,“ přisvědčil Hamád. „Natolik jsem pochytil. Jako by byl přesvědčený, že je do toho Gideon nějakým způsobem zapletený.“

„Přesvědčený je slabé slovo,“ podotkla Westmanová. „Mluvil nenávistně. Souhlasilo s ním víc lidí?“

„No, to zrovna ne.“

„To zrovna ne?“

„Ne,“ odpověděla Janssonová, „nikdo nic vyloženě neřekl. Když jsem se ale zeptala, jestli bývá u Gideona hlučno, divně se po sobě podívali. Na to byste možná mohli při dalším vyšetřování myslet. Mně se to nepodařilo vyluštit. Protože pak ten Levin řekl, že je odtamtud slyšet jen hudba, a proti tomu že on nic nemá.“

„Možná bychom se neměli tak zaměřovat na to, na které dveře bouchala,“ mínil Danilovic. „Třeba to byly ty první po ruce. A ještě zbývá možnost, že jde o narušenou osobu, která se sem nějakým způsobem zatoulala. Třeba k žádnému zločinu nedošlo.“

Pak zvedl ruku na pozdrav, nasedl do auta a zavřel dveře. Hamád a Westmanová tam zůstali stát a dívali se za odjíždějícím Danilovicem a Janssonovou.

„Jasně že byla znásilněná,“ řekla Westmanová zamyšleně. „Tak či onak. Nahá žena v centru Stockholmu?!“

Hamád s ní víceméně souhlasil. Nemohl se ubránit myšlence, jestli v ní takový případ nevzbuzuje kvůli ošklivým vzpomínkám zvlášť silné emoce, ale snažil se nedat najevo, co si myslí.

„Podle mě existuje několik myslitelných scénářů,“ řekl. „Mohla být vyhozena z bytu toho Gideona. On je vevnitř a odmítá otevřít. Možná je opilý nebo zdrogovaný. Nebo sám zároveň z bytu odešel.“

„Mohla přijít z venku,“ rozvíjela Westmanová úvahu.

„Přesně tak. A pak by bylo dobré se ptát: proč se objevila právě tady.“

„Pokud se jí něco stalo v parku, leží tenhle dům nejblíž,“ konstatovala Westmanová. „A Gideonův byt je v prvním podlaží. Může to být naprostá náhoda, že se ocitla právě tady.“

„Musela znát vstupní kód, aby se dostala do domu.“

„Vchodové dveře třeba nebyly dovřené.“

„Levin ale bydlí na stejném podlaží,“ poukázal Hamád. „Neměla by tedy bouchat i na jeho dveře, když Gideon neotevřel?“

Westmanová souhlasila.

„Jinou možností by mohlo být, že byla sama v Gideonově bytě a zabouchla si dveře.“

„Nahá?“ smál se Hamád a zakroutil hlavou. „Navíc by bylo trochu stupidní snažit se ho přimět, aby otevřel. Když nebyl doma.“

„Ona možná je trochu stupidní,“ namítla Westmanová. „Nebo úplně sjetá.“

„Třeba chtěla vzbudit pozornost,“ navrhl zamyšleně Hamád.

„Pozornost?“

„Jako volání o pomoc. Možná je nějakým způsobem narušená. Mentálně zaostalá. Hluchá, němá nebo obojí. Nebo prostě jen neumí švédsky.“

„Na to všechno se časem dozvíme odpověď. Nemocnice udělá testy na drogy. A někdo ji přece bude dříve či později postrádat.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ řekl Hamád. „Doufám ale, že máš pravdu. Zajdu na stanici a pustím se do vyšetřování.“

„Zajdu?“

„Zaběhnu,“ usmál se Hamád.

„Vysprchuju se doma,“ řekla Westmanová. „Chceš, abych ti přinesla čisté oblečení?“

Měl chuť ji obejmout, políbit, ale ne tady na ulici na očích drben, které tušil nahoře za záclonami. Na druhou stranu si nebyl zcela jistý, co ji ve volnou červnovou sobotu mohlo lákat víc. Jeho společnost, nebo práce sama o sobě?

Sobota odpoledne

Mladá žena působila pokojně, jak tam tak spala na nemocničním lůžku. Podle ošetřovatelek se bez větších problémů podrobila vyšetření soudním lékařem. Zpočátku se chovala nepřátelsky, ale kdo by se tak nechoval? Bylo to spíš znamením, že už je z nejhoršího venku. Po chvíli se poddala a nechala soudního lékaře dělat svou práci. Po celou dobu té procedury však neřekla ani slovo.

Westmanová během dopoledne potvrdila, že žádná z osob, které byly během posledních dnů nahlášeny jako pohřešované, neodpovídá tomu, co o této ženě věděli. Navíc prošla i dřívější pohřešované, když ji ale teď viděla, zavrhla veškeré myslitelné kandidáty. Žena měla po polštáři rozhozené dlouhé kaštanové vlasy, husté a krásné, a rysy měla severské. Odhadem jí mohlo být něco mezi sedmnácti a dvaceti, ale nebylo snadné určit to s jistotou, když tu teď ležela nehybně se zavřenýma očima.

Stále ještě tedy o této ženě nic nevěděli. Utišující prostředky, které dostala po provedení testů na přítomnost drog v těle, už podle ošetřovatelky pomalu odeznívaly, a Westmanová u ní seděla a čekala, až se probudí. Hamád i komisař kriminální policie Sjöberg, se kterým měli krátkou poradu po telefonu, rozhodně tvrdili, že Westmanová je tou pravou, která by měla přijít do kontaktu s obětí jako první. Samozřejmě proto, že je žena, a pachatel je pravděpodobně muž. Pokud zde tedy jde o oběť a o pachatele. Westmanová však tušila, že volba padla právě na ni ještě z jiného, závaznějšího důvodu. A to, že ona sama se před pár lety stala obětí znásilnění, a proto bylo nejvhodnější, aby se se ženou setkala ona, až se ze zlého snu probudí. Nebo spíše do zlého snu.

Snažila se držet myšlenky v šachu, zaměřit se na něco jiného, na práci, která ji čeká, až se mladá žena probudí. Ale čas běžel a v nastalé situaci bylo těžké ubránit se zjevným paralelám s vlastním životem. Opět se ocitla v hotelu Clarion v ten prokletý páteční večer. Ten večer, který začal tak dobře několika pivy v baru ve společnosti kamaráda a kolegy – Džamál tehdy ještě nebyl ničím víc – a skončil tím, že byla zdrogována do bezvědomí a odvezena do vily ve čtvrti Mälarhöjden, kde ji dva cizí muži znásilnili. A všechno navíc nafilmovali a snímky umístili na internet, aby celý svět viděl, jak jsou dobří. A podezření obrátili proti Džamálovi. Stálo ji to téměř jejich přátelství. Lásku, která tehdy byla ještě v plenkách.

Mimochodem, cizí a cizí. Jednoho z nich neznala vůbec, primáře z Karolínské nemocnice se specializací – světe, div se – anesteziologa. Aniž ona sama ve vyšetřování figurovala, podařilo se jí s pomocí prokurátora Hadara Roséna dostat primáře za mříže za několik jiných znásilnění. Ale druhý násilník byl pravděpodobně někdo, kdo se volně procházel po chodbách policejní stanice. To podezření zakládala na skutečnosti, že se v nestřeženém okamžiku zmocnil její propustky a dostal se tak do budovy i ven, jen aby poslal kompromitující mail z jejího heslem chráněného počítače samotnému policejnímu řediteli Rolandu Brandtovi. Důsledkem čehož by okamžitě přišla o práci, nebýt překvapivého zásahu Connyho Sjöberga. A tento muž – Druhý muž, jak ho nazývala – byl stále ještě na svobodě. S největší pravděpodobností stále ještě znásilňoval ženy. A možná ho dokonce denně potkává v práci.

Westmanová se při tom pomyšlení otřásla. Muset pohlížet do očí někomu, kdo jí tolik ublížil. Dennodenně. To bylo nejhorší pomyšlení. A nejistota, kdo to je. Ten prokletý Druhý muž.

Žena se pohnula. Ležela v posteli na zádech a trochu se zavrtěla. Stáhla obličej do grimasy, ale oči nechávala zavřené. Měla bolesti, to Westmanová znala. Pokud byla znásilněna, čekalo ji bolestivé probuzení. I po fyzické stránce. Petře zavibroval mobil. K čertu. Chce tu teď sedět, čekala na tuto chvíli přece několik hodin. Vstala a vyndala mobil z kapsy, při odchodu z místnosti rychle pohlédla na displej. Samozřejmě Džamál. Možná se dozvěděl něco nového.

„Sehnal jsem soudního lékaře,“ začal. „Podle něj byla dívka vystavena sexuálnímu násilí v obou otvorech.“

„Tak to má bolesti,“ zpola zašeptala Westmanová, aby ji nebylo slyšet do pokoje. „Viděla jsem to na ní. Právě se probouzí.“

„Měla také počínající modřiny na krku a zápěstích, na vnitřních stranách stehen a zezadu na ramenou, takže s tím těžko mohla být svolná.“

„Doufám, že jsem tam slyšela ironii?“

„Slyšelas dobře.“

„Otřes mozku?“

„Na počítačové tomografii se žádné krevní shluky neukázaly, pokud ano, šlo by v tom případě o mírnější variantu.“

„Je tu ještě něco, co bych teď potřebovala vědět? Chci být u ní, až se probudí.“

„Zajistili sperma, které se bude analyzovat, pročesali vlasy, odebrali vzorky zpod nehtů a podobně. Musíme vyčkat. Mimochodem měla taky prsten. I v něm se mohlo leccos zachytit.“

„Děkuju, ozvu se.“

Pak pospíšila zpátky do pokoje a posadila se na židli pro návštěvníky. Žena stále ještě neotevřela oči, ale vydávala zvuky. Tiché, táhlé sténání. Pak se obrátila na bok a ztichla. S rukama zaťatýma pod bradou a tváří k Westmanové, jako by znovu usnula. Pojednou ale otevřela oči a pohlédla Westmanové přímo do očí, nedala však jakýmkoliv způsobem najevo, co se jí honí hlavou. Westmanová se předklonila a položila ruku na její zaťaté pěsti. Žena ji sledovala pohledem.

„Jmenuju se Petra a jsem policistka. Jak se jmenujete vy?“

Ticho. Westmanová promluvila mírně a klidně.

„Myslím, že se vám přihodilo něco nepříjemného, a jsem tu proto, abych vám pomohla. Máte bolesti?“

Nejdříve nic, pak opatrné přikývnutí.

„Pamatujete si něco z toho, co se stalo?“

Záblesk bolesti v očích, v odpověď ale zavrtění hlavou.

„Lékař říká, že jste byla vystavena sexuálnímu násilí. Podle mě to znamená, že jste byla znásilněna. Nic z toho si nepamatujete?“

Zjevně ne.

„Myslím, že někde musí být lidé, kteří si teď o vás dělají velké starosti. Pokud mi řeknete, jak se jmenujete, mohu se s nimi spojit.“

Ani teď žádná reakce.

„Víte, kolik vám je let?“

Ticho.

„Mohla byste něco říct?“ pokusila se Westmanová. „Jen abych věděla, že můžete mluvit?“

Odpovědí jí byl jen pohled, ale nevyjadřoval nic, co by Westmanová byla schopna přetlumočit. Byl spíš obrácený do nitra. Jako by v tu chvíli byla ponořena do vlastních myšlenek. Westmanová stáhla ruku ze ženiných pěstí, znovu se na židli opřela a nechala ji odpočívat. Přemýšlela, jak lidé na podobné prožitky reagují naprosto odlišně. Jak se ona sama po znásilnění vzbudila, celá bolavá a omámená, ale strašlivě naštvaná. Pevně rozhodnutá udělat vše, co bude v jejích silách, aby to zlo porazila. Vzpomínala, jak se vypotácela do stockholmské noci a před očima měla jediný cíl: dostat za mříže toho parchanta, co jí to udělal. A tato žena si nic nepamatuje, nechce si nic pamatovat nebo předstírá, že si nic nepamatuje. To poslední bylo možná méně pravděpodobné. Nejpravděpodobnější přece jen bude, že by chtěla, aby ten, kdo ji znásilnil, byl potrestán. Pokud to ovšem nebyl rodinný příslušník, což se občas stávalo. To se pak všechno dostává do jiného světla.

Prošlo několik minut, aniž padlo slovo. Pak Westmanová vyndala blok a tužku.

„Možná byste mohla něco napsat?“ navrhla. „Něco, co mi pomůže pochopit, kdo jste. Co se stalo. Nebo snad nakreslit?“

Žena se ani nepohnula, ležela nehybně v posteli bez jakékoliv reakce. Westmanová by ráda měla hlubší znalosti, jak při takovém traumatu lidská psychika funguje, protože o trauma tu jistě jde. Mohlo by tu jít o mechanismy popření? Je možné naprosto vypnout, pokud pomyšlení na to, co se stalo, je příliš drásavé? Pravděpodobně to je jedna z více myslitelných reakcí. Může to však skutečně zajít tak daleko, že si člověk nepamatuje, kdo je? Jisté drogy nebo silná rána do hlavy mohou mít takové účinky. Proč by tedy také ne strašlivý zážitek?

Vkrádal se do ní neklid. Je nesmyslné jen tu tak sedět a spekulovat. Nezbývá, než nechat povolané dělat svou práci, a při čekání na analýzy lékařů a psychologů bude ona dělat tu svou. Westmanová cítila, jak se jí začíná zmocňovat hněv. Vztek na všechny ty muže, kteří se dopouštějí takových zločinů. Sadisty, jejichž požitky a život se točí kolem sexu a násilí. Naprosto zvrácená kombinace.

S náhlým spěchem vstala, naklonila se k ženě a zašeptala jí do ucha:

„Sama jsem byla znásilněná, tak vím, jak vám právě je. Udělám ale všechno, co bude v mých silách, abych dostala za mříže parchanta, který vám tohle udělal. Tím si můžete být naprosto jistá.“

A pak odešla. S nepříjemným pocitem, že poslední slova vyzněla v jejím podání spíš jako hrozba než cosi, co má dodat naději.

Neděle dopoledne

Během víkendu se nesčetněkrát pokusili dovolat se Gideonovi na domácí pevnou linku i na mobil, několikrát také zazvonili u jeho dveří, ale nikdo neotevřel. Ten chlap zjevně nebyl doma. A nebylo možné ho dostihnout ani na mobilu, protože Hamád byl při každém pokusu ihned přepojen do hlasové schránky. Škoda, protože s ním skutečně potřebovali mluvit, když mladá žena nekomunikovala vůbec. Ve vyšetřování nepostoupili ani o milimetr. Nevěděli, kdo je a čemu byla vystavena, a ani co těsně před půl pátou sobotního rána dělala před Gideonovými dveřmi. A policii ani nemocnici stále ještě nekontaktoval nikdo, kdo by ženu pohřešoval nebo o ní cokoliv věděl.

Hamád měl ten den vlastně volno. Přesto se chtěl pokusit záležitost podle možností objasnit i bez její pomoci a čím dřív se do toho pustí, tím líp. Chtěl mít připravené podklady pro vyšetřování do pondělního rána, kdy se objeví kolegové po víkendovém volnu. A Petra byla ještě činorodější; vstala z postele ve stejnou dobu jako v jakýkoliv jiný všední den a požadovala, aby se vydali do práce. Podle Hamáda trochu moc brzy na volné nedělní ráno, ale důvody toho mu byly naprosto jasné. Setkání se znásilněnou ženou předešlého dne na ni silně zapůsobilo a nebyla po té návštěvě zcela ve své kůži. Působila poněkud roztržitě, což u ní bylo neobvyklé, a navíc reagovala na hranici podrážděnosti. Samozřejmě v ní vlastní prožitek zanechal stopy a samozřejmě se rány nemohly zcela zahojit, když jeden z násilníků byl stále ještě na svobodě. Druhý muž, jak mu říkala – ten, který třímal videokameru a sám ji také znásilnil, když byla kamera vypnuta, a pak ji rozličnými způsoby pronásledoval, mimo jiné i pomocí těchto snímků.

Nyní už znali jeho identitu dva lidé: Hamád a Sjöberg. Trpělivě čekali na vhodnou příležitost, kdy odhalí jeho pravé já. Že není tím okouzlujícím a výmluvným bojovníkem za rovnoprávnost, ale chladnokrevným a sadistickým sériovým násilníkem. Druhým mužem nebyl nikdo menší než zástupce policejního ředitele Gunnar Malmberg. Po znásilnění zahájil tím nejrafinovanějším způsobem s Petrou milostný vztah – Hamád věděl, že v den, kdy pravda vyjde najevo, vědomí toho Petru připraví o rozum. A ten den nebude daleko.

Petřiny vlastní zkušenosti byly jistě hnacím motorem a její pomoc vítal, i když z její strany půjde o neplacenou pracovní dobu. Nyní oba policisté shromažďovali výpovědi obyvatel domu v ulici Tjustgatan 9 a domu protějšího, kde také velmi dobře mohli najít někoho, kdo něco viděl. Šlo tedy o operaci obcházení domácností s cílem získat informace o nahé ženě a dozvědět se, kde by se John Gideon mohl nacházet.

Nikdo zjevně ženu z dřívějška neznal.

Nikdo neviděl, jak se dostala do domu, oblečená či nahá.

Nikdo nevěděl, kde se John Gideon zdržuje, ale objevilo se několik různých teorií, padly rozličné méně či více nepravděpodobné návrhy. A pomalu se začaly rýsovat obrysy záhadného muže.

„Mohl by být na turné. Mám za to, že hraje v tanečním orchestru.“

„Přátelský. Nápomocný. Má srdce na pravém místě, ale je velmi zdrženlivý. Přímo tajnůstkářský.“

„Možná někde vystupuje? Je přece klavírní virtuos.“

„Haha, no jo, no, tohle přece nebyla první mladá dáma, která se dole u Gideona objevila.“

„Bude asi na návštěvě u své staré matky. Myslím, že bydlí v Uppsale.“

„V tom bytě se to omladinou jen hemží. Pokud vím, samé holky.“

„Bude někde za prací. Gideon ladí piána, občas i to moje. Je to srdečný a příjemný člověk.“

„I ve svém věku působí na holky jak magnet, tenhle Gideon.“

„Má neobvyklou profesi, je klavírní mechanik, a takoví v současnosti nerostou na stromě. Pokud jsem správně pochopil, má zákazníky po celé zemi.“

„Myslím, že má v bytě jakousi Playboy Mansion. Nic zlýho na tom. Bohužel mě nikdy nepřizval, haha.“

„Když už teda nemůžete vtrhnout dovnitř, vyčuďte ho. Určitě tam dřepí a lituje, co tý chudince holce udělal. Nebo spíš, že jsme zjistili, co udělal.“

„Pokud mám být zcela upřímná, už delší dobu jsem měla podezření, že ten Gideon provozuje bordel. S celým stádem dívek v ohrádce. V pátek večer jsem viděla nejméně dva chlapy, jak jdou k němu na návštěvu.“

„Z toho chlapa mám opravdu špatný pocit. Skutečně špatný.“

„Je jasný, že ho přitahuje opačné pohlaví. A hlavně to mladší.“

„Nikdy jsem s tím chlapem neprohodil slovo. Ale tolik mohu říct, že průměrný věk těch, co ho navštěvují – a že jich je – je hluboko pod plnoletostí. Nepřekvapilo by mě, kdyby se ukázalo, že je… No, vždyť chápete.“

„Ani zdaleka nebyla první dívkou před těmi dveřmi. Řekl bych, že to zavání pedofilií.“

„Mám na takový věci čuch, proč to neříct rovnou: je to pedofil. Z toho můžete vycházet.“

„John Gideon. Měli by ho za něj pověsit. Vždycky jsem to říkal.“

„Hm,“ řekla Westmanová, když pěšky došli na policejní stanici poté, co vyslechli Gideonovy sousedy, které zastihli doma.

„Ve smyslu…?“

„Ve smyslu to teda bylo něco.“

„Dostalo se nám možná trochu víc informací, než jsme se odvažovali doufat,“ souhlasil Hamád. „A trochu míň. Pořád vlastně ještě nic nevíme.“

„Ale některé kousky začínají do sebe zapadat,“ mínila Westmanová. „Je neuvěřitelné, že takové množství lidí s tak vyhraněnými názory nemá odvahu něco s tím udělat.“

„Například jako ho za něj pověsit?“

„Jako třeba oznámit to policii nebo sociálce. Když dojde na něco takového, lidi jsou skuteční idioti. Lamentují a mají miliony názorů, ale nepřeloží stéblo, aby zasáhli.“

„Na druhou stranu možná cítí odpor k tomu, přijít s tak závažným obviněním, když si tím nejsou absolutně jistí.“

„Podle mě byli dost silně přesvědčeni,“ pronesla Westmanová jedovatě.

Vlevo mezi stromy se objevil kostel Všech svatých. Rozhodli se zkrátit si cestu hájkem Helgalunden, aby se rychleji dostali na ulici Götgatan.

„Ale jo, jenže jedna věc je o někom špatně mluvit,“ namítl Hamád, „a druhá je udat ho na policii. Je zapotřebí víc než trocha pomluv mezi sousedy, aby mě to přesvědčilo, že tenhle Gideon je pedofil nebo pasák. Nebo nějaký druh Hugha Hefnera.“

To poslední dodal s úsměvem, ale kousl se do jazyka, když viděl, jak se Westmanová zachmuřila.

„Kdo je proboha Hugh Hefner?“ zeptala se podezíravě.

„To radši nechtěj vědět.“

„To neodbudeš žertem.“

„Taky nežertuju. Patří k mé práci uvažovat kriticky.“

„Tak dělej, jak myslíš,“ řekla Westmanová. „Kolik let už jsi policista?“

„Deset let.“

„A kolikrát jsi za těch deset let uprostřed města natrefil na nahou ženu? Která si nic nepamatuje, dokonce ani jak se jmenuje?“

„Ještě pořád nic nevíme, Petro. Nedělej žádné ukvapené závěry. Ale abych ti odpověděl, samozřejmě jsem něco takového ještě nikdy nezažil.“

„Přesně tak. A byla nalezena před bytem, kde podle veškerých zdrojů bydlí pedofil nebo…“

„To v tomhle případě není relevantní, protože není žádné dítě,“ pospíšil si Hamád s komentářem.

Westmanová se na cestičce zastavila a zahleděla se na něj. Zaznamenal, že už začíná být skutečně podrážděná.

„Najde se před bytem, kde podle veškerých zdrojů bydlí pedofil nebo pasák,“ pokračovala s ukazováčkem ve vzduchu, aby se nepokoušel ji znovu přerušit. „V každém případě pěkný hnusák. Jaký závěr z toho vyvodíš, Džamále? Ty, který jsi alergický na náhody?“

„Podle veškerých zdrojů? Pokud vím, bylo tam hodně těch, kteří o Gideonovi neměli co zvláštního říct nebo jen to dobré. Navrhuju, abychom pokračovali ve vyšetřování, profesionálně a nezaujatě, a uvidíme, jakým směrem se bude ubírat. Pak je taky dost možné, že máš, Petro, pravdu, můžeme ale vyčkat na fakta, než se rozhodneme, jak se věci mají?“

Všechno, co má co dělat se znásilněním, je pro Petru palčivé, a pro něj samotného také, ze stejných důvodů. A samozřejmě ještě ve větší míře, pokud by do toho byly zapleteny děti. To však neměnilo nic na skutečnosti, že musejí myslet s jasnou hlavou a pracovat strukturovaně. Navíc zatím žádné děti do tohoto vyšetřování zapleteny nejsou, takže dokud se nepotvrdí opak, nehodlá o pedofilii mluvit. Stejně omezení lidé, kteří dříve důsledně zavírali oči před veškerou sexuální trestnou činností, jako by před časem začali vidět pedofila v každém slušném chlapovi, který osloví dítě.

V tu chvíli viděl, jak Petře do očí vstoupily slzy, a ihned se v něm vzedmula vlna něhy. Postupoval příliš tvrdě. Sice si stál za každým slovem, které řekl, ale nemusel být tak necitlivý.

„Takže ty si myslíš, že jsem neprofesionální, když beru v potaz, co ti lidé říkají? Jsou to přece, kruci, očití svědkové!“ prskla a to už jí z očí šlehaly blesky. „Pokud počet svědků – a vlastně by měl stačit jen jeden – řekne, že ten chlap je pedofil, nebo je na mladý holky nebo mladý holky prodává, tak je, sakra, naší povinností brát to vážně! Jinak bychom byli stejně mlčící hlupáci, jako jsme právě potkali!“

Hamád k ní přistoupil a vzal ji do náruče.

„No tak, holčičko,“ řekl a pohladil ji po vlasech. „Nebuď tak dotčená. Snažím se jen postupovat metodicky a nenechat se svést svými city k tobě a pohrdáním těmi perverzními parchanty, kteří takové zločiny provádějí!“

Pak jí zvedl obličej a políbil ji na ústa. Byl červen. Čas naděje a smíření. Celý Stockholm byl v květu. Chřípí plnila vůně šeříku a ptáci kolem nich cvrlikali jako diví.

„Hrajeme přece ve stejném týmu,“ usmál se, aby ji obměkčil. „Nezapomeň na to.“

A kdybys jen věděla, jak vysokou hru kvůli tobě hraju, pomyslel si Hamád.

Pro Rut

Chtěl jsem začít tím, že řeknu Možná si mě nepamatujete, ale byla by to lež; děsivě podobná výsměchu v rouše jakési hrané pokory. Jistěže si mě pamatuješ. Pravděpodobně jsi mě viděla v posledních čtyřiceti letech denně ve svých myšlenkách. A vím, že mnou pohrdáš, že mě přímo nenávidíš. Plným právem.

Toto není žádná prosba o odpuštění a porozumění, je to jen prostá rekapitulace. Myslím, že si ji zasluhuješ. A myslím, že i Marianne by chtěla, aby ses dozvěděla pravdu. Pravdu alespoň z mého pohledu; přece tu není, aby ji potvrdila nebo dementovala. Myslím ale, že Mariannina pravda by se od té mé příliš nelišila.

Když jsem ji potkal poprvé, byla jen zvědavá gymnazistka, která chtěla znát důvody, proč jsem každou sobotu ráno stál před obchodem s alkoholem a prodával Vietnamský bulletin. Byla mladá, krásná a trochu hubatá, já jsem byl o sedm let starší, ješitný a cynický. V téže chvíli, kdy mě oslovila, jsem se rozhodl, že ještě než den skončí, bude moje. Nemohu říct, že by mě dostala svou inteligencí, protože to, myslím, není pravda. Ale její způsob, jak mě intelektuálně provokovala – daleko ostřeji, než by člověk od dospívající dívky čekal – mě posílil v odhodlání. Rozhodl jsem se ji mít, za každou cenu. A její zpochybňování polemiky hnutí Národní fronty osvobození Jižního Vietnamu mi hrálo do ruky. Měl jsem pečlivě promyšlené a naučené odpovědi na každou otázku, která se mohla od vzdělaného pravicově smýšlejícího člověka při sobotní procházce objevit. Blýsknout se před sedmnáctiletou školačkou, která se ještě nerozhodla, na které straně stát, byla hračka. Byla to nadaná, bystrá dívka, a byla si toho vědoma. Co ale naopak nechápala – a mně bylo jasné od samého počátku – že je také naivní a důvěřivá. Není sedmnáctiletý člověk, který by si nemyslel, že ví o všem téměř všechno, a Marianne nebyla žádnou výjimkou. Na své vrstevníky byla příliš stará, ale aby se měřila s námi, kteří jsme byli starší a zkušenější, zase příliš mladá. Tuto slabost jsem obrátil ve svůj prospěch.

Než hodiny na věži katedrály odbily desátou večer, vysvětlil jsem jí rozdíl mezi jednotnou frontou a lidovou frontou, a proč ti, kdo vedou trockistickou linii ve vztahu k frontovým organizacím, musí být z hnutí Národní fronty osvobození Jižního Vietnamu vyloučeni, tedy alespoň v Uppsale. Přiměl jsem ji, aby se přihlásila k maoismu a začala kouřit hašiš. A já ji skolil. Bez jakýchkoliv problémů.

Pro mě znamenala jen trofej. Další kořist. Velmi snadnou kořist.

Je to pro tebe bolestné, Rut, ale ničím víc pro mne nebyla. Alespoň tehdy ne.

Neděle večer

Těsně po šesté přišla zpráva z technického oddělení. Hamád a Westmanová už měli po práci a odešli domů, když Bella zavolala. Oznámila jim, že se s velkým úsilím podařilo zajistit otisky prstů na prstenu znásilněné ženy. A že patří osobě, která je policii skutečně známa, osobě v minulosti odsouzené k osmi měsícům uzavřené ústavní péče pro mládež za pokus o hrubé znásilnění. Obětí byla dívka, které soud přisoudil odškodné ve výši 84 200 korun, a tehdy jí bylo patnáct let stejně jako násilníkovi. Jmenuje se Karl Engström a nyní je mu dvacet let.

Hamád a Westmanová, kteří se ve chvíli, když telefon zazvonil, právě usadili k večeři, hleděli střídavě na jídlo a na sebe navzájem.

„Musíme ho předvést,“ vzdychla Westmanová.

Hamád zachmuřeně přikývl.

„Nemůžeme s tím čekat do zítřka, když děvče leží v nemocnici a nikdo neví, kdo to je. I kdyby to celé popřel, měl by nám být schopen říct něco, co nás posune správným směrem.“

„Pokud to popře, bude muset přijít se zatraceně dobrým vysvětlením, jak to, že jsou na prstenu jeho otisky.“

„Jako třeba, že pracuje v obchodě s klenoty,“ zažertoval Hamád unaveně a chopil se příboru.

„Nebo že vzal tu ženu za ruku a náhodou se dotkl prstenu. Hodíme do sebe trochu jídla a pojedeme,“ rozhodla Westmanová a také se pustila do špaget carbonara.

O půl hodiny později stáli na parkovišti oblasti nájemních domů Björkhagen. Byla tam tráva, stromy i keře, ale ne v dostatečném množství, aby ve Westmanové utlumily dojem fádního stockholmského předměstí. Soudě ze stavbařských buněk na parkovišti, v okolních domech probíhaly jakési obnovovací práce. Rozhlédli se a do očí je udeřily kontejnery, které byly z jakéhosi důvodu natřeny křiklavě oranžovou. Trávníky zabíraly hromady prken, staré pračky a sporáky.

Hamád s Westmanovou pohlédli ke třetímu patru šedého nudného domu ze čtyřicátých let v ulici Åhusvägen. Vstříc jim zela bezduchá okna, velké čtvercové plochy bez příček. Zvedl se vítr. Ve vzduchu vířil prach ze suchého asfaltu a mezi trupy budov se rozléhalo monotónní pleskání nedbale přidělané plachty. Byla hlášena brázda nízkého tlaku a nyní zjevně nastávala. Westmanová poťukala prsty o služební zbraň v pouzdru. Tohle nevypadá dobře, pomyslela si. Ne přímo výhružně, ale celé to místo a situace působily poněkud zlověstně.

Pak vešli dovnitř a vyšli do nejvyššího patra. Na schodišti bylo cítit smažené maso. Westmanová si vzpomněla na nedojezené těstoviny doma a zadoufala, že tato mise nezabere příliš času. Proč by ale ne? Samozřejmě, že je Engström vinen. Jak velká může být pravděpodobnost, že už jednou odsouzený násilník pracuje v klenotech? Takže ho budou muset vzít s sebou na stanici, provést s ním výslech podle 24. kapitoly, paragrafu 8, pátrat dále po identitě oběti a v nejlepším případě se spojit s jejími příbuznými. V dohledné době je tedy žádná klidná večeře nečeká.

Před bytem se zastavili a na chvíli se zaposlouchali, zdálo se jim, že zevnitř slyší hlasy. Zrovna když se Hamád chystal zazvonit, dveře se otevřely. Ve dveřích se objevil asi padesátiletý muž, opálený, s holou lebkou a šedivými upravenými vousy. Měl vyhrnuté rukávy, pořádný pupek a hrubé ruce. Užasle na ně hleděl.

„Jsme od policie,“ vysvětlil Hamád a představil sebe i Westmanovou.

Muž pohlédl na jejich legitimace a změnil výraz ve tváři. Mezi obočím se mu objevila podezíravá vráska.

„Můžete nám říct, jak se jmenujete?“ požádal Hamád.

„Torbjörn Engström,“ odpověděl muž. „Já tady bydlím.“

„Hledáme Karla Engströma, který tu podle našich informací také bydlí,“ pokračoval Hamád.

„Můžu se zeptat, proč?“ pronesl muž s jistou dávkou podrážděnosti v hlase.

Za ním se objevila jakási žena. Zdálo se, že je v jeho věku, zachovalá a i ona měla vyhrnuté rukávy košile. Husté kaštanové vlasy měla vyčesané do ohonu.

„O tom bychom rádi mluvili nejdřív s ním,“ odpověděl Hamád. „Vy jste Karlovi rodiče?“

Žena váhavě přikývla.

„Rita Engströmová,“ potvrdila.

„Chceme mluvit s vaším synem,“ zopakoval Hamád. „Je doma?“

Pan a paní Engströmovi na sebe pohlédli.

„Je doma,“ odpověděla žena, „ale chtěli bychom nejdřív vědět, o co jde.“

„Je přece plnoletý?“ vložila se do toho Westmanová. „Možná by to s námi raději projednal o samotě.“

Torbjörn Engström gestem ruky zarazil ženu ve chvíli, kdy otevřela ústa, aby něco řekla.

„Už jde zase o to zatracený odsouzení?“ zasyčel, zjevně nechtěl, aby se slova rozlehla po schodišti. „Bylo mu, sakra, přece patnáct! Od tý doby neublížil mouše!“

„To jsme také zaznamenali,“ řekl Hamád tak vlídně, jak jen byl schopen. „Máme ale silné indicie, že je Karl nějakým způsoben zapleten do trestného činu, který vyšetřujeme. Nebo že nám každopádně ohledně té záležitosti může poskytnout cenné informace.“

„A co to má být za trestný čin?“

„Znásilnění.“

„Ne, proboha, už ne,“ vzdychla matka s nešťastným výrazem ve tváři.

„Tomu můžu jen těžko uvěřit,“ prohlásil otec rozhodně. „Posledně dostal pořádnou lekci. Seděl osm měsíců v diagnostickém ústavu a vůbec se mu tam nevedlo dobře. Nikdy už by to znovu neudělal.“

„Stejně si s ním potřebujeme promluvit,“ trval na svém Hamád.

„Kdy mělo k tomu znásilnění dojít?“ zeptal se otec.

„V pátek večer. Nebo spíš v noci z pátku na sobotu.“

Muž si vyměnil rychlý pohled s manželkou, a pak se usmál.

„To byl s námi na venkově. Právě jsme se odtamtud vrátili. Když jste přišli, byl jsem zrovna na cestě do auta pro věci, které jsme už neunesli.“

„Půjdu říct Kallemu, že jste tady,“ řekla žena a zmizela v bytě.

„Byli jsme na venkově celý víkend,“ pokračoval Torbjörn Engström. „Jeli jsme v pátek odpoledne a vrátili se teď. Takže do toho není namočený, to je naprosto jisté.“

„A to místo, kam jezdíte, kde to je?“ zeptala se Westmanová.

„Na ostrově Ingarö.“

„Mohl si přece autem zajet do města, aniž jste si toho všimli. Například když jste spali. A jinak přece odtamtud jezdí autobusy.“

„To samozřejmě jezdí, ale Kalle s námi byl celou dobu. A žádný řidičák nemá. Kde přesně mělo k tomu znásilnění dojít?“

Westmanová si všimla, že Hamád zaváhal. Zřejmě tomu muži nechtěl sdělit příliš podrobné informace. Jednak proto, že syn je plnoletý a rodiče tedy není třeba do věci zatahovat, jednak proto, že zřídkakdy je důvod povědět víc, než je nezbytně nutné osobám, které nejsou přímo do záležitosti zapleteny. Za daných okolností se však přesto rozhodl na otázku odpovědět. Upravenou pravdou, konstatovala Westmanová.

„To nevíme jistě. Oběť podává velmi nejasný popis události. Zajistili jsme však otisky prstů na něčem, co měla při znásilnění na sobě.“

Rita Engströmová se vrátila ke dveřím. Stále ještě se tvářila stejně ustaraně, což Westmanovou překvapilo. Pokud má syn pro inkriminovanou dobu alibi, není se přeci čeho obávat? Hned se jí však dostalo vysvětlení.

„Připravila jsem Kalleho na ten… výslech. Musíte postupovat opatrně. Je trochu jiný. Pojďte ostatně dál.“

„Jiný?“ zeptala se Westmanová a vešla do haly, jak byla vyzvána. „Jakým způsobem jiný?“

Hamád ji následoval a zavřel za nimi dveře, zatímco rodiče na sebe opět pohlédli.

„Kalle trpí neuropsychiatrickou poruchou,“ vysvětlila Rita Engströmová s povzdechem. „Vy asi nevíte, co to znamená.“

Westmanová zavrtěla hlavou.

„Navíc jde o mnohočetnou poruchu, což znamená, že má několik různých postižení. To ještě ztěžuje stanovení diagnózy. Lékaři každopádně došli k tomu, že má Aspergerův syndrom a ADHD. Navíc vykazuje známky bipolarity. Je ale naprosto fungující, inteligentní a snadno se učí. Jako například, že se má držet dál od vězení a zkažených dívek.“

„Zkažených dívek?“ neudržela se Westmanová.

Takový výraz z úst chlapcovy matky signalizoval nesrovnalost.

„Dívka, která ho dostala za pokus o znásilnění do ústavu, ho už delší dobu pronásledovala. Byla takový ten skutečně škodolibý typ, který tyje z neštěstí druhých. A Kalle je vznětlivý, tak to dopadlo, jak to dopadlo. Nikdy nešel pro ránu daleko, i když jsme s tím po celá léta velmi usilovně pracovali.“

„Pro ránu?“ zopakovala Westmanová, ale v téže chvíli se zarazila.

Nebyl důvod k cynismu, situace byla samozřejmě problematická a rodiče byli upřímní. Hamád nic neřekl, ale instinktivně cítila, že se mu její reakce nelíbí. Rita Engströmová se však nenechala vyprovokovat.

„Rozzlobil se,“ vysvětlila. „Rozzuřil. A na to měl plné právo. Ale způsob, který zvolil, aby si vztek vybil… To je součást problematiky ADHD. Výbuchy zuřivosti. A ta dívka neustále vysílala sexuální signály. Vyzývavě se oblékala. Kalle takové věci nezvládne. Ne, už o tom nemám sílu mluvit.“

No. Sexuální signály? Vyzývavě se oblékala? Mírně řečeno dva ne zcela dostačující důvody ke znásilnění. Westmanová se ale ovládla. Táta Engström už dlouhou chvíli nepromluvil. Stál se založenými pažemi a pohled upíral kamsi na poličku na klobouky.

„Přece jen si budeme muset s Kallem trochu popovídat,“ převzal iniciativu Hamád.

Což ještě upřesnil tím, že o krok postoupil do bytu.

„Jistě,“ vzdychla matka a chodbou z haly je vedla vlevo dovnitř do bytu.

Minuli místnost, která vypadala na ložnici a pracovnu v jednom. Velkou místnost s vestavěnou skříní do stropu, manželskou postelí a pracovním místem. V okně pěstěné pokojové rostliny a na nočních stolcích knihy. Pak koupelna se zavřenými dveřmi a další ložnice – synova. Oba policisté se na prahu zastavili a doslova jim spadla čelist. Naskytl se jim nevídaný pohled: prostor od podlahy po strop zaplňovaly zámky a hrady, vlaky, lodě, auta, motorky a letadla, farmy, školy, požární stanice a nemocnice. Doslova. V této jinak obyčejné místnosti vévodil celý svět Lega. A uprostřed na podlaze seděl sám mistr a skládal cosi, co vypadalo na vesmírnou
loď.

Westmanová se nemohla ubránit a z úst jí vyklouzlo tiché Páni! Hamád se rozesmál nahlas. Naprosto nepatřičně, když cílem jejich návštěvy bylo vyslechnout podezřelého násilníka. Okolnosti byly však poněkud neobvyklé, takže jsou omluveni, rozhodla se Westmanová.

Chlapec vzhlédl, aniž vesmírnou loď odložil. Samozřejmě to nebyl žádný chlapec, ale dospělý muž; mohutný a svalnatý s ostře řezanými čelistmi, a ačkoliv seděl, Westmanová konstatovala, že musí být nejméně metr devadesát vysoký. Avšak držení těla, náplň jeho činnosti a zvědavé modré oči působily dětsky.

„Karle,“ řekla matka, „tito policisté by ti chtěli položit několik otázek. Vstaneš a pozdravíš se s nimi?“

„Ne.“

Krátce a pregnantně. Matka udělala odevzdané gesto. Pro ni byl svéhlavým dítětem. My s ním ale musíme zacházet jako s mužem, pomyslela si Westmanová. Jako s potenciálním násilníkem. Už jednou odsouzeným za brutální znásilnění.

„Co jste dělal mezi, řekněme, pátou v pátek odpoledne a pátou v sobotu ráno?“ zeptal se Hamád.

„Mezi pátou v pátek odpoledne a pátou v sobotu ráno jsem byl s mámou a tátou na Ingarö,“ odpověděl Karl Engström.

Čestné modré oči. Najednou Westmanové došlo, že se k němu matka rozběhla ve stejné chvíli, kdy jim otec potvrdil, že syn strávil víkend s rodiči. Mohla ho navést, co jim má říct. Neomluvitelný postup policie – jak to mohli dopustit? Ano, protože okolnosti byly tak zvláštní. Protože muž je chlapec s neuropsychiatrickými poruchami a rodiče policisty možná šikovně zmanipulovali. Jedna – nula pro rodinu Engströmovu. Pokud je tedy vinen.

„Já jsem nikoho neznásilnil,“ pokračoval pak. „Koho bych měl znásilnit? Proč bych ji znásilňoval? Nechci sedět ve vězení.“

„Chtěl byste, abychom tento rozhovor vedli v přítomnosti vašich rodičů?“ zeptal se Hamád. „Nebo dáváte přednost, abychom ho vedli mezi čtyřma očima?“

„Dávám přednost, abychom tento rozhovor vedli v přítomnosti rodičů,“ odpověděl Karl Engström klidně, aniž na někoho z nich pohlédl.

„Nevíme, kdo ta žena je,“ začal Hamád, než ale stačil domluvit, skočil mu Karl do řeči.

„Nevíte, kdo ta žena je? Nevíte, kdo žena, která byla znásilněna, je, ale víte, že jsem ji znásilnil já. Jak můžete vědět, že jsem znásilnil ženu, o které nevíte, kdo je? Byl jsem s rodiči na venkově. Neznásilnil jsem žádnou ženu, o které nikdo neví, kdo je. Nechci sedět ve vězení.“

Jeho způsob mluvy byl monotónní, intonace nerozlišovala, zda jde o otázku nebo tvrzení. Zjevně ale chápal, o čem to celé je, a byl schopen odpovídat na jejich otázky. Podle slov matky byl naprosto fungující. Ale zároveň byl postižený.

„Podařilo se nám zjistit, že se vaše otisky prstů nacházejí na jedné její věci,“ vysvětlil mu Hamád. „Z toho vyvozujeme, že nám alespoň můžete říct, kdo ta žena je.“

„Je mrtvá?“ zeptal se Karl Engström, aniž to vyznělo jako otázka.

„Ne, není mrtvá. Je ale zraněná a není ve stavu, kdy by mohla odpovídat na otázky. Leží v nemocnici a není schopná nám povědět, co se jí stalo, ani kdo je. Myslíme, že jí udělá dobře, když se bude moct setkat se svými příbuznými. Je mladá a jistě má rodiče, kteří si o ni dělají velké starosti.“

„Na které z ženiných věcí jste zjistili, že se nacházejí moje otisky prstů?“

Sestavoval svou řeč, jako by to byla stavebnice Lega. Bral kousky, které našel, a skládal je do zcela srozumitelných vět. Byť trochu podivných.

„Na prstenu. Vzpomněl byste si, jestli jste se v poslední době dotkl nějakého prstenu?“

Rodiče působili odevzdaně. Syn nehledal pomoc v jejich pohledech a vedl konverzaci sám. Vlastním, trochu odlišným, ale dobře fungujícím způsobem.

„Vzpomínám si, že jsem se v poslední době dotkl prstenu. Pokud mi prsten popíšete, řeknu vám, jestli jsem se takového dotkl.“

Hamád pohledem vyzval Westmanovou, která viděla obrázek prstenu, a teď se ho snažila odpovídajícím způsobem popsat.

„Je to pečetní prsten, pokud víte, co to je?“

„Vím, co je to pečetní prsten,“ odpověděl Karl Engström.

„Jde o stříbrný pečetní prsten, s jakýmsi vyrytým emblémem. Představuje nádobu s ohněm. Říká vám to něco?“

„Nádoba s ohněm mi nic neříká. Ale vím, čí ten prsten je, a proč jsou na něm moje otisky prstů.“

Pak se opět sklonil nad stavbou Lega, usadil ve vesmírné lodi kousek na své místo a zjevně už o věci nechtěl dál mluvit. Rita Engströmová neklidně těkala pohledem z manžela na oba policisty.

„Je teď úzkostlivý,“ zašeptala, jako by syn neslyšel. „Pokusím se ho uklidnit.“

Torbjörn Engström si starostlivě přejížděl palcem a ukazováčkem obrysy brady.

„Miláčku?“ pokusila se matka mírně. „Mysli na dívku, která leží v nemocnici a nemá nikoho u sebe. Pověz policii, kdo to je, aby mohli zavolat jejím rodičům.“

„Nemusejí zavolat,“ zamumlal syn, aniž vzhlédl od své vesmírné lodi.

„Co tím myslíš, Kalle? Pověz, prosím, kdo ta dívka je.“

Pořád ještě nespustil oči ze své stavby, ale neochotně udělal, co mu bylo řečeno. Působil nyní úzkostlivě, zrovna jak řekla jeho matka.

„Myslím tím, že policie nemusí volat dívčiným rodičům. Prsten s nádobou s ohněm. To je Veroničin prsten.“

Pak nastal naprostý zmatek. Matka se rozplakala a vyřítila se z pokoje. Otec s klením a nadáváním běžel za ní. Westmanová zpočátku nechápala nic, ale když i Hamád spěšně z pokoje odešel, aby se pokusil rodiče uklidnit, přidřepla u mladého muže, aby se ho zeptala, co se stalo. Z její náhlé blízkosti sebou trhl a ona instinktivně vycítila, že tělesný kontakt ho ani v nejmenším neoslovuje. Jakkoliv směšné se to může jevit v souvislosti s člověkem, který seděl za pokus o brutální znásilnění. Není ale tělesný kontakt jako tělesný kontakt. Takže znovu vyskočila a několik kroků od něj odstoupila. Opatrně zavřela dveře, aby se v pokoji pokusila vytvořit zdání klidu a bezpečí.

„Kdo je Veronika?“ zeptala se a Karl Engström se na ni znovu podíval. Ovšem způsobem, který si nedokázala vysvětlit.

Možná to nevěděl ani on sám, možná se snažil vyjádřit cosi, co neznal, cosi, co od něj okolí očekávalo.

„Veronika je moje sestra,“ odpověděl. „Moje mladší sestra. Je jí osmnáct let a celý víkend spala u kamarádky. Užíváme stejné umyvadlo a na noc si prsten sundává. Každé ráno, když se mám holit, přendávám ho, aby neskončil ve výlevce.“

Naprosto dostatečné vysvětlení. Znásilněná žena dostala jméno a adresu. Rodinu. Je to bezpochyby obrovská úleva. Ale jako by právě tato rodina už svůj díl neštěstí dostala.

„Já jsem Veroniku neznásilnil,“ řekl Karl Engström. „Veronika je moje mladší sestra. Neznásilnil jsem svoji sestru.“

Z jiné části bytu zaznělo táhlé zakvílení. Úzkost, kterou přivodila podezření vůči synovi, se přeměnila v cosi ještě horšího.

Pondělí dopoledne

V pondělí v devět hodin ráno se skupina pod vedením komisaře kriminální policie Connyho Sjöberga sešla v modré oválné místnosti. Krom něho samotného, Hamáda a Westmanové, byli na místě i Jens Sandén, Hedvig Gerdinová, Odd Andersson a prokurátor Hadar Rosén, který za vyšetřování nesl formální zodpovědnost. Sjöberg poskytl Westmanové a Hamádovi prostor, aby s víkendovými událostmi seznámili ostatní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Gideonův kruh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.