Daniela Fischerová

Happy end

Vyšehrad

Daniela Fischerová

Happy end

Ilustrace na obálce Irena Šafránková

Typografie tištěné knihy Vladimír Verner

Redigovala Blanka Koutská

Odpovědný redaktor tištěné knihy Martin Žemla

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2015 jako svou 1392. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle druhého vydání v tištěné podobě, ve Vyšehradu prvního)

Doporučená cena E-knihy 180 Kč

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Copyright © Daniela Fischerová, 2015

Cover illustration © Irena Šafránková, 2015

ISBN 978-80-7429-665-9 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

první část
zranění světla

… a tu noc opět – po mnoha a mnoha týdnech – po sobě zatoužili andělé. Tento slovní obrat je pouhý krycí manévr pro něco, co nemá být nikdy vysloveno. Blíží se k sobě, dva, jejich strašlivá láska zakřivuje prostor, mezi nimi už jen žhoucí prázdno, všechen čas se vsákl do svého vlastního středu, touha, touha!, ohnivé vřeteno se točí stále zběsileji –

– – –

Kiš kiš! Proces skončil rychleji, než začal a vyhodil ho na břeh jako splasklou medúzu. Vina. Probouzel se proti vlastní vůli, s pocitem nějaké strašlivé viny, neschopen vybavit si její příčinu. Zeptám se Xandry, napadlo ho jako vždycky, když byl v úzkých. Jenomže sestra nikde nebyla. Vždyť ona to neví, rozpomínal se jen zvolna, jak se budil, zamlčel jsem jí to, je to dávno promlčený zločin… Přílivová vlna bdění spláchla naplaveniny posledních minut a on se probral v židli u psacího stolu a nepamatoval si zhola nic. Věděl, že teď už sotva usne. Papíry na stole mu připomněly, že ještě pořád nemá žádný nápad a už zítra je takzvaná velká dramaturgie.

Návrhy, které zatím dostal od autorů, jejichž jména vůbec neznal, byly jeden trapnější než druhý.

Inscenovat přílet UFO na Staroměstské náměstí.

Nedovolit cestujícím jednoho vagonu nočního metra vystoupit na konečné, odvézt je do depa a tam předstírat přepadení středověkými námořními piráty. (Idiot! napsal Mondspiegel červenou propiskou přes text. Třeba se právě tohle bude Lokvencovi líbit. Idiot! Teď mínil zcela adresně Lokvence.)

„Veselá vývrtka“: údajný lékař ukáže pacientům po rentgenu břicha snímek, na kterém je v žaludku jasně patrná vývrtka. Předstírá pochopení pro alkoholové okno, nicméně chce vědět, kdy asi vývrtku spolkli. Skrytá kamera natáčí jejich úžas, stud a zděšení.

„Poklad“: bezdomovci najdou v kontejneru mezi odpadky a čvachtou pohádkový obnos. Hrabou se smradem, mrtvá krysa, zvratky. Poté, co bankovky konečně vyloví, ostuda, zklamání, KIŠ KIŠ.

I další návrhy (z celkového počtu osmi) byly jen varianty oblíbených témat: zneuctít, ponížit, zesměšnit, znemožnit, obnažit, zostudit a potupit. Osmé slovo ho nenapadlo. Zmanipulovat? Zničit? Zavraždit?

Nechám zmizet budovu s věží do rozměrů 30 x 20 x 50 m, nejraději historickou památku na malém městě, podmínky: volný prostor kolem budovy, 3 dny na přípravu akce, honorář 1 milión Kčs. – Nabízel jeden iluzionista s přiloženou vizitkou. Opravdu napsal Kčs, i když tato měna už neplatila řadu roků. Blázen?! Otazník vykřičník.

– – –

Netečnost a panika se v něm mísily jako dvě barevné tuše v láhvi. Panika fosforeskovala, netečnost se rozlévala pomalu a soustředěně, jako denně touto dobou, půlnoc, zas jeden den ztracen bez radosti, bez užitku i naděje. Velká dramaturgie, to jest porada, na níž třeba skládat účty (stav účtu: nula), přepadla ze zítřka do dneška: už ani moratorium spánku ho před tou obávanou chvílí nechrání.

Co si počít? Ach bože s malým b, citoslovečný bože nás ateistů, co si počít? Glaum glaum glaum glaum… Ne, dneska v noci nepomáhá ani glaum.

S povzdechem vstal, vzal dvě bílé misky a padesát stonků řebříčku. Jeden položil přes levou misku, to bude svědek. „Mám ještě šanci?“ zašeptal na hranici srozumitelnosti, jako by ho prázdný pokoj odposlouchával. S podivnou směsí víry a nevíry asi hodinu přebíral suché stonky v prstech. Pak se srdcem přece jen rychleji tlukoucím nalistoval v Knize proměn odpověď. Kniha mu přiřkla hexagram Ming I, Soumrak (Zranění světla). Lekl se tolik, že neměl sílu přečíst si Obraz ani Výklad. Zítra, až zítra. Zhasl a ležel beze spánku, a jako všichni odsouvači strachů, jako všichni odkládači rozhodného činu se jen marně bránil běhu času, starý zděšený pes na stále rychlejším eskalátoru.

– – –

Téma porady bylo jasné: prakticky už všechna konkurence měla pořad na principu mystifikace. Pořady byly soft, anebo hard. Sofťáci házeli lidem do kávy pavouky z umělé hmoty, mazali jim podrážky smradlavou pastou a dělali na ně neškodné baf. Harďáci na nich párali šaty, blinkali jim na stůl a brzdili před nimi na poslední chvíli. Měli podstatně vyšší sledovanost a řadu soudů na krku.

Pak tu byl třetí proud, kterému Lokvenc přál nejvíc a pro nějž v branži vznikl termín mystidrama (z řeckého mystés, zasvěcenec, a drama, čin), (nesmysl, řeckou etymologii Lokvenc neznal, tudíž nebral v potaz), (Mondspiegel ji znal, a co mu to bylo platné?), (osobám pouze z milosti trpěným už není platné nic). Mystidramata byla velice nákladná, vyžadovala školené herce, značnou konspiraci a většinou měla za cíl znemožnit některou slavnou osobu.

Lokvence obzvlášť okouzlil jeden zahraniční kus. Stárnoucí operní diva dostala soudní vyrozumění o dědictví, pozvali ji do důstojně vyhlížející advokátní kanceláře – tabulky z leštěné mosazi na renesančních dveřích – a tam jí přečetli fiktivní závěť fiktivního miliardáře. Boháč jí odkazoval veškerý majetek s jedinou podmínkou: že se v přítomnosti notáře svlékne donaha a nechá se posypat popelem z boháčovy urny, aby ji – psal zůstavitel – aspoň symbolicky polaskal.

Pikantnost celé operace spočívala v tom, že dané tělo už nebylo ve stavu, kdy by se chtělo ukazovat veřejnosti, byť zastoupené pouze státním notářem. Kamery – o nichž diva ovšem netušila – citlivě zachytily její boj mezi přirozenou lačností a ostychem ženy narozené v době, kdy nahota začínala u kolen. Nicméně stvrdila podpisem, že na podmínky přistupuje. Urna byla donesena a diváci sedmi kanálů viděli povadlou tlustou ženu svlékat kombiné. Notář (herec oblastního divadla, který dosud v televizi nehrál) přihlížel s kamenným, nemilosrdně pozorným výrazem. Ve chvíli, kdy se prsty nejistě dotkly háčků podprsenky, došlo k vrcholnému bodu, takzvanému prásku (zločinecký argot těchto žánrů vznikal rychle), polonahá diva náhle stála v houfu rozesmátých lidí – scenáristů, techniků a jiné televizní luzy – a do prsou ji praštil veliký červený balón s logem pořadu: KIŠ KIŠ!

Pohled na její zmatenou, zahanbenou a zpanikařenou tvář vydělal stanici mnohonásobně více, než byly náklady na výrobu a případné soudní výlohy. Ale většinou je nikdo nežaloval. Představa, že by museli čelit druhé vlně ponížení při soudním projednávání své kauzy, bývala nad jejich síly. Nějaký podobný pořad toužil Lokvenc mít.

– – –

Nakupoval nejraději ráno, protože pak už bylo v obchodech moc lidí. Mnoha lidí najednou se bál. Paní Karmen mu vařila, ale nenakupovala. Byla už špatná na nohy a vůbec neopouštěla dům, všechno musel donést sám. Vařila dobře, až na dny, kdy „ji to raflo“. Pak byla schopná mu uvařit shnilý brambor. Tvrdila, že ho sám přinesl. Přinesl, přinesl! Bože, když je v pytlíku jeden černý brambor, to ho mám vidět skrz ten plastik? To přece neznamená, že ho chci jíst! Teď abych vyhodil celé jídlo! Jste zkušená hospodyně, to jste necítila, že smrděl jak tchoř?

Paní Karmen nereagovala, možná byla doopravdy hluchá. Polohlasně si něco mumlala, ale ona si mumlala pořád. Nejhorší bylo, že si ani nemohl vzít něco jiného k snědku, protože to byla jeho obsese, ano, doktorko, nemůžu jíst jinde nežli doma, a neopakujte mi znovu, že to není domov, ale podnájem!

Kuchyň si důsledně zamykala. Nesnášela, když mluvil do vaření. Na obrovský mrazák nesměl ani sáhnout. Koneckonců, byla jeho bytná. Byl to její dům.

Bydlel tam už sedm roků. Byl jediným nájemníkem ve zchátralém stavení na samém okraji města. Kolem byly zpustlé dvorky a prázdný, dávno opuštěný psinec, z nějž dosud hlavně v horku dchnul palčivý psí pach. Paní Karmen se mu zdála velmi stará. Trochu se jí bál.

– – –

„Je tu ten mladej,“ řekla sekretářka, „co už třikrát volal.“

„Ale já tu nejsem pro styk s veřejností,“ bránil se chabě.

„On není veřejnost, ale autor. Chce mluvit jedině s váma.“

Vzdychl. Hovory s autory, speciálně pak s mladými, pro něj představovaly zostření trestu. Proto se nestal autorem, ale skryl se na opačné straně, skrčen za polopropustným zrcadlem teorie. Spisovatelství považoval za riziko, které neměl kuráž podstoupit.

„Doktor Mondspiegel?“

Mladík vypadal jako bahenní pták. Měl dlouhé hubené nohy a pořád skláněl hlavu jako před nízkými dveřmi.

„Já jsem Vanyš. Jsem za váma poslanej.“

„Aha.“ Středním uchem zaslechl podivnou konstrukci věty. Poslanej? Kým? Proč?

„Že vy mi budete rozumět nejlíp.“

„A… máte nějaký text s sebou? Kdybyste mi ho tu nechal, já bych se na to kouknul přes víkend.“

„Ne, jenom poznámky. A téma.“

„Aha.“ Ve styku s mladíky byl vždycky bezradný. „Aha.“

Porada měla začít za sedmnáct minut. Ztrácel poslední naději, že ho ještě něco napadne.

„Tak mi řekněte to téma.“

„Jo jasně, já to ještě neřek. Happy end.“

Srdce mu okamžitě ztěžklo. Suché horko v prstech.

„Jak?“

„To je jen takovej pracovní název. Ale v podstatě jde o šťastný konce. Valí se průser, už to vypadá úplně marně… a na poslední chvilku se to vymákne.“

„Víte, mně právě začíná porada a –“

„A že byste se na ni vybod? Porady jsou krávoviny, nejsou?“ Hoch se na něj spřeženecky usmál. Byla to prohnaná koketérie mládí – ukaž, že jsi stejně mladý jako já. „No tak se vymluvte, že vám přišel slibnej autor. To zas není až taková lež, ne?“

Jenže já už dávno nejsem mladý. Já jsem totiž nikdy nebyl mladý. Vanyš mu načmáral adresu, Mondspiegel odspěchal na poradu, nápad na novou tvář mystidramat nedostal. Nutkavě mu táhlo hlavou, kdo za ním asi mladíka poslal? Kdo mohl vědět, že před šestnácti lety přihlásil kandidátskou práci na téma Happy end?. Zkoumal v ní takzvané šťastné konce pod úhlem morálních kodexů doby. Kandidátem věd se ale nestal. Z fakulty ho přednedávnem vyhodili, v potupném věku jednačtyřiceti roků, protože nebyl schopen práci dovést do konce.

– – –

36. hexagram, Soumrak (Zranění světla).

Obraz: Zář sestoupila do země. Soumrak. Tak žije ušlechtilý s množstvím, a využívaje soumraku, září.

V protikladu k předcházejícímu hexagramu, jehož celkový charakter hovořil o pokroku a prosazující se dobré síle, výpovědi tohoto hexagramu hovoří o soumraku, o beznaději, o klesání. Za takových okolností je lépe splynout s ostatními, nesnažit se vyniknout.

Výrok: Soumrak. V nesnázích je dobré být vytrvalý.

V nesnázích a v nebezpečí je někdy dobré skrýt svou vnitřní sílu a světlo, nedávat svá nadání najevo a stavět se poslušným a přizpůsobivým. Narození v osmém měsíci budou šťastnější.

Základní devítka znamená: Soumrak v letu svěsil křídla. Tak ušlechtilý muž na cestě tři dny nejedl. Ví, kam kráčí. I když hostitel či pán má k tomu co říci.

Základní jangová čára se podobá ptáku, který v soumraku svěsil křídla a padá. Ale nevzdává se. Tak jako člověk, který třebaže tři dny nejedl, je soustředěný na své dílo, které může všechno ještě zachránit. Důležité je vědět, co chci, a uskutečnit to i přes odpor, námitky či posměšky druhých.

(Pravila čínská Kniha proměn, I-ťing.*)

– – –

„Ubavíme je k smrti!“ prohlásil Lokvenc optimisticky. „Mám tu skvělý náměty, skvělý! Jenže nedotažený.“ Poplácal složku s papíry jemnými pleskanci dlaně, jako se laská koňský zadek. „Třeba ten fantastickej nápad s nočním metrem! Námořní piráti v metru! Vyletí nám sledovanost o tři facky. Mondy, skoukni to!“

Mondspiegel nezaprotestoval. Neměl odvahu říct, že on ten námět hodil do koše.

„Chce to pevnou ruku, dámo a páni dramaturgové! Dotahovat, dotahovat! Jsou to burčáky! My tomu formátu dáme novej rozměr, co?“

Babeta měla zase nový parfém. Nebylo kam utéct. Šířil se jako nervový plyn.

„Hele, víme, že všechno tu už bylo. Máme jen dvě cesty. Buď přeherodesujem herodesa a přitvrdíme – což teda znamená krev! Nebo půjdem cestou nápadu a vtipu – a od toho tu mám vás, mý jedinečný znamenitý hisbojs, mozkovej trust naší stanice. Rozeberte si to a chrlte nápady jak Baťa cvičky… chrlte je roztomilý slovo… Ano Huberte?“

„Šéfe, jsme sofťáci, nebo hardmeni?“

Lokvenc vteřinu dělal, že o tom skutečně přemýšlí.

„Hubičko, já bych to řek asi takhle: v rozehrávce jsme tvrdý jako… jako víš co… V pointě bych změk. Konce zalitý sluncem. Nesmíme nikoho skutečně nasrat. Ty naši objekti musej bejt nakonec rádi, že pomohli vytvořit bezvadnou srandu… takže tak nějak!“

Mluvil jako maniodepresivní pacienti v manické fázi. Celou řeč prokládal drobnými smíšky v místech, kde nebylo čemu se zasmát, a taky se tomu nikdo další nesmál. Eda Lokvenc si stačil sám.

„Já se omlouvám, sám sebe pomlouvám, teď zpátky k mašinám a makat!“

Mondspiegel nevěřil svému štěstí. Lokvenc zapomněl, že po něm chtěl do dneška kompletní plán na novou tvář mystidramat. Mondspiegel se cítil jako nišpáta. Prý to v sanskrtu znamená uprchlík z vězení, ten, kdo se vysvobodil z pout.

Už se zvedal, když ucítil na rameni Lokvencovu ruku.

„Mondy, ty akademická prašivko jedna, flákáš se. Já si tě sem natáh proti vůli celýho vedení, že jeden univerzitní kantůrek nám zvedne prestiž. Ale zas nemůžeš bejt jó jenom takovej okrasnej keř!“

Hisbojové nadějeplně ztichli. Mondspiegel se nezmohl na jediné slovo. Glaum!

„Děláš teď vůbec na něčem? Ber na vědomí, že jsem tě pověřil tím nočním metrem. Vem si k ruce Betynku, jestli chceš, ale makej, makej!, máš íkvé jako petřínskou rozhlednu, tak ať už z toho sakra něco je!“

„Spolupracuju s jedním slibným autorem,“ řekl zbaběle a jako pitomec ukázal papírek s adresou. Eda už byl duchem jinde.

„Fááájn… Angláni maj skvělej klip s ropuchou v záchodový míse. Takovej šlágr kdyby se nám poved!“

Nišpátu na útěku chytli a už ho zase vedou v železech.

– – –

„Tak, a teď celé ještě jednou,“ požádala ho. Pohnul se a s nelibostí zjistil, že plastikový potah lůžka vrže. Zavřel oči a zopakoval to:

„Byla asi jedna v noci. Stál jsem na chodníku pod semaforem. Prázdná vozovka, široko daleko nikdo. Přesto jsem stál a čekal, až se změní světlo. Když se konečně změnilo, tak jsem přešel. Až v půlce vozovky jsem si uvědomil, že jsem celou dobu čekal, až naskočí červená.“

Chvilku bylo ticho. Svědilo ho pod lopatkou, ale ležel ztuhle, aby zase nezavrzal.

„Co vás k tomu napadá?“

„Jsem poslušný. Neporušuju zákazy.“

„Co dál?“

„Pitomý zákazy.“

„Dál?“

„Pitomý hnusný hovadský zákazy.“

„Kdo je dává?“

„Nevím. Ale jako by mě pořád hlídal.“

„Kdo?“

„Nevím.“

„Je s vámi spokojen?“

„Jak to mám vědět… Asi ne, protože nakonec stejně přestoupím zákaz… Kdyby mě v ten moment přejelo auto, byla by to moje vina. Červená znamená stát!“

„Kdo by vás obvinil?“

Věděl, že chce, aby řekl „Bůh“. Věděl to od začátku téhle pitomé úmorné konverzace. Jeho terapeutka byla zmatená post-new-anti-ultra-pseudofreudiánka nebo co. Neměl jasno, ke které z mnoha odnoží a frakcí vlastně patří, ale víru považovala za neurotický symptom. Tu radost jí neudělám, pomyslel si a promlčel asi třicet korun. Kdybych věřil v Boha, ty odporná doktorská škrkavko, nejspíš bych se úpěnlivě modlil, grátis. Platím ti daň z ateismu, tak buď ráda, že jsem bezvěrec. Ticho přerušila ona profesionálně vlídným tónem, jako by právě neprohrála jednu z přemnoha zuřivých bitev, které spolu vedli druhý rok.

„Zbývají nám asi tři minuty. Chcete ještě něco dodat? Co vaše narážky?“

Ovšemže jí chtěl říct o I-ťingu. I-ťing byl v jejích očích také symptom. Vykládat si I-ťing bylo podezřelejší než věřit v Boha. Soumrak v letu svěsil křídla. Základní jangová čára se podobá ptáku, jenž v letu svěsil křídla a padá… Svěsil křídla a místo referátu o I-ťingu rozpustile zatrylkoval podivně staženým hrdlem:

„Vanyš vanyš, skvrn a špíny se zbavíš!“

„A pro vás to znamená…?“

„Vůbec nic. Je to reklama na prací prášek. Proč sakra musí všechno něco znamenat?“

„Tak to si necháme na příště,“ řekla povzbudivě a zvedla ze židle svou nepůvabnou kyprost děsivých bohyň doby kamenné. Zas jednou dospěl ke konci a konec, běda!, neznamená cíl.

– – –

Jeho sestra byla rozhodně bojovnějšího ducha nežli on. Když utrpěla rozvod kvůli jiné ženě, oddala se odmítání mužů s vášní, která nijak neodpovídala ceně ztraceného, zcela nicotného manžela. Byla i ve svých jednačtyřiceti pořád nápadně krásná, měla onu navinulou sladkost lehce namrzlého jablka. Ale hlavně v ní doutnal dým šílenství a ten má vždycky kouzlo pro ty, kdo za svůj nejvzácnější statek pokládají svou vlastní normálnost.

Po rozvodu ji muži obletovali. Zareagovala střemhlav. Oholila si rouno rusých vlasů a ušila si temně hnědé roucho, v němž vypadala jako jeptiška. Aby bylo jasno: tím není míněno, že jen nějak zastřela svůj jedovatý půvab. Napodobila řeholní hábit se vším všudy. Kolem pasu měla silný provaz, na něm visel masivní dřevěný kříž. Čelo jí skrýval černý čepec. Každý, kdo ji potkal v davu, byl přesvědčen, že vidí jeptišku.

Její cvokařina vstoupila v obecnou známost a vzbudila značný rozruch v kruzích světských i církevních. Sestra v tom rouchu i pracovala: byla simultánní tlumočnicí ze tří světových jazyků. Pracovala na jednorázové smlouvy, takže neměla šéfy v pravém smyslu slova. Její dočasní zaměstnavatelé – většinou bossové velkých firem, někdy i politické strany – ji přemlouvali, ať toho bláznovství nechá, zkoušeli jí vyhrožovat a dočasně ji bojkotovali. Xandra byla zcela neústupná. Tlumočila tak, že byla nenahraditelná, mluvila prakticky synchronně s mluvčím a nemýlila se. Kdysi ji jeden neurolog chtěl zkoumat, neboť ji pokládal za mimořádný úkaz. Tvrdil, že jde za hranice fyziologie, že musí disponovat paranormálními silami. „Je to úchyl,“ ječela tenkrát Xandra smíchy. „Řekla jsem mu, že v minulým životě jsem byla nindža a mý přežití záviselo na krátký reakční době. On si ten blábol psal těsnopisem!“ Tak či onak, všichni bojkotáři ji vzápětí s prosíkem brali zpět.

Už dvakrát si ji předvolali různí církevní hodnostáři, aby ji jemně zastrašovali. Zaútočila otázkou, jaké roucho podle nich nosí. Byla dost chytrá, aby se nedala chytit. Střih svrchní části připomínal benediktinky a spodní byl podle střihu na nejobyčejnější noční košili. Čepec možná měl formu blízkou čepci menších sester Ježíšových, ale neodpovídal mu materiálem ani barvou. Atd. atd. atd. Žádný paragraf práva ani Bible svatá nepředepisují světským ženám, jaké mají nosit šaty. Dnešní móda – jen se rozhlédněte kolem, Eminence – těží ze všech etnik, stejnokrojů, tradic a dob. Postmoderna je kleptomanka, otče. Ne, já se nevydávám za jeptišku. Chodím oblečena cudně. Víte, co to znamená cudně, otče? Protože se cítím cudně, myslím cudně a žiju cudně. Máte námitky?

Obvykle utahala církevníky během čtvrthodiny, protože byla chytřejší a výmluvnější nežli naprostá většina z nich. Odsekávala fundovaně a vtipně. Stejně by uměla odseknout ještě ve třech a trochu banálněji v šesti dalších jazycích.

Časem – tento podivný stav trval přes pět roků – se smísila s folklórem dožívajícího punku, s etnomódou, s kršnovci, s výstřelky nejmladší generace, a okolí si na ni zvyklo. Občas ji někdo oslovil „sestro“, ale dělala, že neslyší. Jeden polopříčetný žebrák před ní už několikrát padl na kolena a prosil, aby mu jen položila ruku na hlavu. Mlčky to udělala. Mondspiegel ji jednou potkal na ulici, ale zkusil rychle odvrátit zrak.

„Copak? Tíží tě svědomí, bratře?“ zeptala se jízlivě a velmi nahlas. Několik lidí se otočilo. Nejistě se na ni usmál, ale ona nečekala a razila si cestu rušným městem. Neviděl ji už celá léta. Postrádal ji, velmi, ale cosi v něm se bytostně příčilo tomu klamu, té nestydaté fikci – tomu mystidramatu.

– – –

Happy end je ta nejevidentnější forma manipulace s realitou, jaké se umění vůbec dopouští. Nikde není dobový vkus – ať již citový nebo morální – sveden do tak přesného ohniska. Happy endem říká doba sama sobě, jak by věci měly být. Ví, že ve skutečnosti tomu tak není, ví, že happy end je fikce. V širokém koridoru přibližnosti hledá taková řešení situací, která opovrhují její zkušeností, vysmívají se statistice, popírají pravdu i se širokým pásmem pravděpodobnosti – to vše ve prospěch zcela neuvěřitelné varianty, kterou volí její denní sny. (Fajl Poznámky, naposled vyvolán před sedmi lety.)

– – –

„Edo,“ začal váhavě, „mně furt není jasný, co smím a co už ne. Teda… co si můžu dovolit… kam až těma dramaturgickejma zásahama smím zajít…“

Eda na něj hleděl, ale neposlouchal. Co chvilku přeostřoval na dvě obrazovky, které vysílaly každá něco jiného.

„…víš, autoři mi nosí náměty nebo už hotový díla… ale styl jejich myšlení je tak odlišnej od mýho, že každej můj nápad stejně v kontextu jejich tvorby dává jinej smysl –“

Zaplétal se jako vždycky, když chtěl něco vysvětlit Lokvencovi. Bezmoc ho leptala na nejcitlivějším místě: ztrácel schopnost formulace, svou čarodějnou zbroj.

„…chápej, dramaturgie je strašný násilí. Já můžu jen provýst analýzu, říct jim, jaký řešení toho situačního vzorce se v literatuře už najdou – ale na víc nemám právo –“

Lokvenc už zcela zřetelně sledoval jednu z obrazovek, která ho rozesmávala staccatovitým hekavým smíchem. Náhle se otočil a velmi nekompromisně řekl:

„Doprdele co je to za krasoduchý hemzy, Mondy! Nejseš na univerzitě, seš v televizi! V soukromý, co se rve o každou diváckou nudli! Právo?! Jasně že máš právo! Víš, jak zní zákon džungle dneska? Sledovanější žere míň sledovanýho!“

Vypnul obě obrazovky naráz. V místnosti zavládlo takřka chrámové ticho.

„Autoři před tebou musej hrůzou pouštět bobky! Škrtej jim z rohu do rohu, vyhoď jim postavu, připiš jim postavu, z tragédie najust udělej komedii, a oni můžou leda držet hubu, protože z tý siláže, co nosej, se dá vysílat velikej prd! Smíš všechno! Seš dramaturg, víš vůbec, co je to dramaturg? Sakra, Mondy, nalej si už jednou do hlavy, že co chceš, to smíš!“

– – –

Sakra-mondy-co-chceš-to-smíš, sakramondy sakramondy… Ta věta, nahrána na paměť jako na zvukový nosič, mu zněla v hlavě neodbytně jako červotoč. Snažil se jí zbavit, ale nosič ji přehrával svižně a s veselými synkopami. Nešlo ji vypnout. Glaum fungovalo slabě, po chvilce prakticky vůbec. Přiřadila se k rozvětvenému rodu nutkavých myšlenek, Hupity Dupity, Hu-pi-ty! Du-pi-ty!, spříbuznělá s nimi svou obtížností a vzdálená jim svým hurávelikášstvím, sestřenka z druhého kolena, sestřenka-zpěvánka, nezvaný host.

– – –

Otce ztratil tři dny před svým narozením, a proto se narodil o tři týdny dřív. Přišel na svět jako nedonošenec. Polosyrové, bledé těsto jeho těla dopékali v anonymní inkubační peci, zatímco matka dala průchod svému žalu prudkým zánětem dělohy. Vesmír si naplánoval Lva. Těsto v břiše jeho matky bylo zaděláno na Lva – krále Slunce, hlučného, bodrého monarchu v zenitu. Jeho otec zemřel za dodnes neznámých okolností a vesmír nakvap anuloval Lva a přeprogramoval plod na ustrašeného a prokřehlého Raka. Místo Slunce mu bude vládnout Luna, konstatoval vesmír bez valného zájmu. Když se narodil, byl nov.

Vesmír si rozhodně přál Lva, matka si přála Lva a otec, sám Lev, by si taky určitě přál Lva. Matka se po smrti otce trošičku pomátla na rozumu. Ne moc, právě jen tolik, aby to stihlo zničit obě děti. Dál chodila do práce, spoře se stýkala s lidmi a domácnost měla ve vzorném pořádku. Nikdo netušil, že jediné, čím doopravdy žije, je nebožtíkův kult. Uprostřed bytu vyrostla neviditelná chýše, v níž přebýval její mrtvý manžel, a z pohrobka se stal kultovní předmět. Celá jeho výchova, jeho desatero, jeho kategorický imperativ se vešly do dvou premis: „To by si otec nepřál“ a „To by si otec přál“.

Xandra, které se do jejích třinácti říkalo Šušul, odmítla stát se kultovním předmětem a trávila tolik času mimo domov, kolik to jen šlo. Přespávala u svých spolužaček, jako málo dětí té doby se nevzpírala jezdit na pionýrské tábory na celé léto a obsadila všechny zájmové kroužky, které byly v dohledu. Díky tomu se naučila tři cizí řeči, hrála na zobcovou flétnu, jeden čas tančila výrazový tanec a doma si jen brala čisté spoďárky.

Jednou – bylo jí pět – přišla ze hřiště a našla ho v ledničce. Jemu bylo deset týdnů. Spal v dokonale čisté zásuvce na zeleninu. Jestli mu byla zima, nevzpomíná si na to. Jestli mu šlo o život, nevzpomíná si na to. Šušul ho vytáhla a strčila zpět do postýlky. Když po chvíli přišla matka z prádelny, jen zběžně zkonstatovala stav věci.

„Měl teplotu,“ vysvětlila klidně. Šušul žádné vysvětlení nepožadovala.

„Tenkrát jsem pochopila, že musím rychle z domu,“ řekne mu o jeden lidský věk později, noc po matčině pohřbu. „Matka byla blázen. Nechtěla jsem skončit v ledničce.“

– – –

Bahenní pták už na něj čekal v bistru.

„To jsem fakt rád, že jste tady. Zvu vás! Dáte si něco?“

Mondspiegel znejistěl, protože nerad vysvětloval cizím lidem (všichni lidé jsou cizí), že mimo domov zásadně nic nejí (nemám žádný domov), ale hoch nečekal a pleskl o stůl tlustým sešitkem.

„Jak jsem šel minule od vás, tak mě odchytil nějakej váš šéf nebo co, a ptal se, jak jsme spolu daleko. Já mu řek, že už jsme najeli na věc. Neudělal jsem doufám nějakej kiks?“

„Ne… jistěže ne…“

„On řek fáájn, a že to máme brzo přinýst. Tak tady to je.“

Podal Mondspieglovi sešit v modrých deskách. Na obálce byl tlustý smějící se Buddha, pseudoindický jarmark, kýč.

„A co to je?“

„Zachráněnci.“

„Aha. Aha.“

„Už roky si zapisuju takový… bizarérie. Takový speciální kauzy.“

„Jaký?“

„Nemáte pupínky na slovo zázraky? Třeba ten vejbuch na Martiniku. Jednou tam v noci buchla sopka. Lávový jatka, přes čtyřicet tisíc mrtvejch. Jedinej, kdo to přežil, byl spiťar, kterýho den předtím zavřeli za výtržnost. Cela byla pod zemí, poctivej středověkej kámen, lepší než betonovej kryt. Když vystřízlivěl, bylo po všem. Vylez, a kolem od vidim do nevidim ztuhlá láva.“ Hoch se zahihňal jako sýkora na větvi. „Má děsný vokno, matně si vzpomíná, že včera udělal průser – ale že až takhle velkej? Dobrý, co?“

„A vy to chcete napsat… jako hru?“

„Já nejsem žádnej spisovatel. Mě zajímá karmickej zákon. Já trochu jedu v buddhismu a zajímá mě karma – spravedlnost jako taková. Když jich zařvalo čtyřicet tisíc, proč to přežil zrovna tenhle pařez? Taky si myslíte, že náhoda je blbost? Že nic takovýho prostě neexistuje?“

Byla to zjevně řečnická otázka, ale hoch na Mondspiegla vyzývavě zíral, jako by vážně čekal odpověď. Iritoval ho, ta dychtivá tvář ho znepokojovala. Aby se jí zbavil, rozostřil do neurčita. Rozdvojil mladíka ve dvě neškodné siluety a jeho syrová blízkost na něj nemohla. Obrazotvornost toho využila a rychle mu hodila na displej výjev strhující síly: slyšel výbuch, suché deště prachu. Cítil úžas, který neměl obsah. Cítil samotu, popel všech osamělých samot. Spěšně pohnul hlavou a výjev byl pryč.

„Škoda že jsem blbej na matyku, fascinuje mě pravděpodobnost. Všim jste si, že všechno, co má smysl, je příšerně nepravděpodobný? Třeba zázrak, nebo šťastná láska. Kauzy v tý mý sbírce jsou fest ulítlý. Mám jich skoro stovku, vypsaný z knih, stažený z internetu. Tři se staly lidem, co znám ze života. Už roky se každýho na tyhle historky ptám.“

Mondspiegla se nezeptal, ale Mondspiegel mu přesto odpověděl. Mondspiegel (v duchu): Je to zázračné zachránění, že mě pětiletá sestra včas vytáhla z ledničky?

Mladík se k němu naklonil. Měl tenké prosvítavé uši.

„Tak dramaturgu, jdete do toho se mnou?“

Nebo to je banalita, kterou zlobná fantazie mé sestry zveličila nade všechnu míru? Pobyt ve spodním šupleti ledničky neublíží ani rajčatům.

– – –

„Ropucha v záchodové míse! Bože! Co byste dělala s ropuchou v záchodové míse? Spláchla byste ji?“

„Mmhm.“

„Já nechci nic rozhodovat. Rozhodování je past. Jdi vpravo a zabijí tě, jdi vlevo a přijdeš o hlavu.“

„Mmhm.“

„Decidere, kořen -cid-, zabíjet, viz herbicid… anebo suicidium…“

„Mmhm.“

„Rozhodnutí je operace siamských dvojčat. Znáte to: buď budou celej život zrůdy, nebo jedno umře. Za mnou se táhne pěkná řádka zrůd.“

„Mmhm.“

„Nejsem schopen nic dokončit. Na počítači je takovej manévr, říká se mu tvrdý konec. Nenávidím tvrdý konce.“

„Mmhm.“

„Hupity Dupity seděl na zdi, Hupity Dupity ze zdi spad. A celá králova jízda a celé královo vojsko ho nedovedly nazpět dát. – Víte proč? Hupity Dupity byl vejce. Nad touhle básničkou jsem v dětství brečel. Kdybych se za něco modlil, tak za odvolatelnost.“

„Mmhm.“

„Šéf na mě včera křičel, že jsem dramaturg. Sakra, Mondy, víš vůbec, co je to dramaturg?! Vtip je v tom, že já to vím, on ne. Drama, řecky čin, přípona činitelská -urg. Já jsem činočinitel. Muž činu. Denně ztrácím hodiny váháním, jestli nakousnout rohlík od levý, či pravý špičky! Am Anfang war die Tat!“

„Mmhm.“

„Co to děláte za děsnej zvuk? To vás učili v nějaký psychožroutský škole? Jak jste to měli ve skriptech? Hum hum?“

„Co byste chtěl, abych řekla?“

(Pauza, pauza, pauza, pauza.)

„Minule jste chtěla vědět, jestli mám nějaký porodní mýtus. Mám. Mám perfektní porodní mýtus. Aha, konec. Děláte ze mě princeznu Šahrazád. V nejlepším vždycky musím přestat. Poprava je opět odložena, napařili mi den navíc, nepodmíněně.“

– – –

Šahrazád, specifický model nekonečna. Rodná sestra happy endu, mnohem realističtější nežli on. Happy end, bratr idealista, hloupoučký narcis, věří svému vlastnímu jménu. Je to pevné, nerozborné a zcela mylné slovní spojení. Šťastný konec. Šťastný, neboť a protože konec. Jen to, co skončilo, může být šťastné. Co trvá, to ohrožuje změna. Štěstí a čas jsou věční nepřátelé. Happy end je tvrdý konec – obzor, za nímž už zeje čiré prázdno a odkud už nevzejde žádné riziko. Jestli se štěstí něčeho opravdu hrozí, jsou to slova „Pokračování příště“ pod textem.

– – –

Ten den cítil z kuchyně velmi zvláštní vůni, neuměl ji přiřadit žádné surovině ani pokrmu. Neuměl říct, je-li mu libá či nelibá, budí-li v něm optimistickou chuť k jídlu, či se mu z ní lehce zvedá žaludek. Za dveřmi zněl monotónní hlas paní Karmen. Shluky hlásek nedávaly smysl, nebo je aspoň nedešifroval.

„Už jsem doma!“ křikl z chodby. „Jdu se opláchnout.“

Díky Xandře měl v uších zvukové matrice řady světových řečí, ale Karmen občas mluvila tónem a rytmem, jež se vymykaly jeho chápání. Jednou se skutečně domníval, že v kuchyni je s ní pes, ale byla tam, jak se ukázalo, sama.

„Paní Karmen, neobtěžujte se! Dneska ani nemám hlad.“

Paní Karmen si pro sebe mluvila často. Možná už jí selhávala paměť a permanentní tok řeči jí pomáhal udržovat mysl tady a teď. Proč ne, dělal to taky, i když z důvodu právě opačného. Odváděl tím mysl do jindy a jinam. A dělal to potichu.

– – –

Otcovu smrt znal jen z vyprávění. Tělo našli na rozmoklém náspu pod starým viaduktem za Prahou. Nikdo netušil, jak se tam otec ocitl, široko daleko nebyl žádný rozumný cíl cesty, jen louky a plevelem prorostlý štěrk. Byla nejkratší noc roku, letní slunovrat. Příčinou smrti byl pád z výšky, ale kdo otce shodil – byla-li to vražda –, to nebylo známo dodnes. Šušul bylo pět a matka v šoku dostala porodní stahy. Krátká noc nevydala svědky: případ uzavřen.

Když matku konečně pustili z nemocnice, kde div neumřela na prudký děložní zánět, když Šušul vrátili z tábora, kam ji poslal odbor sociální péče, když novorozence vyňali z umělého lůna, když sňali ze dveří úřední pečetě a vpustili tříčlennou rodinu do bytu plného puchu, kosterních zbytků fíkusu a prachu… byly už stopy dávno v tahu a zájem kriminálky též. Tělo – kupodivu málo poškozené pádem – nepohřbili, protože nikdo z pozůstalých nebyl k mání, a jisté jeho části dodnes ukazují medikům.

– – –

„Hubičko! Mondy! Betynko! End adr hisbojs! Všichni sem! Pane docente, tak to jsou oni! Navigátoři naší tvorby, zlatý mozky naší stanice!“

Vedle Lokvence stál krásný stařec s bystrýma lesklýma očima. Měl pleť jako zmačkané hedvábí, aristokratickou úzkou lebku, a převyšoval nejmíň o půl hlavy všechny v místnosti.

„Představuju vám docenta Máru ze soukromé společnosti MARA company pro výzkum veřejného mínění, říkám to dobře, pane docente?, a tady pan docent má pro nás excelentně zajímavej návrh. Myslím, že pan docent káp hřebík na hlavičku. Že?“

Stařec si všechny pozorně prohlédl, aniž pohnul hlavou a snad aniž pohnul očima. Měl pohled zámeckých portrétů: zdálo se, že hledí všemi směry naráz.

„Vážená dámo, vážení pánové,“ promluvil klidným, monotónním hlasem. Měl sotva znatelný přízvuk, ale vyslovoval o to precizněji, formoval pečlivě každou hlásku. Působilo to dojmem smrtelně vážného flirtu. Mondspiegel slyšel zvučné ticho místnosti.

„Naše firma zkoumá zajímavé téma: fámu jako sociální jev. Fáma – nejstarší médium lidstva – citlivě testuje ochotu populace věřit bez potřeby důkazu. Tato ochota koreluje s řadou jevů dalších. Patří k nim manipulovatelnost, vzdělavatelnost, ale i jevy tak odlehlé jako xenofobie, průměrná výše úspor a ekonomická návratnost reklamy.“

„No teda!“ vyhrkl Lokvenc nadšeně a pleskl se do stehen jako sedlák. U Lokvence nikdy nebylo jasné, kdy paroduje sám sebe, nejspíš to nevěděl ani on.

„V čase našich životů se zdálo,“ pokračoval nerušeně docent, „že fáma zajde jako ohrožený druh. Že inflace smyšlenky ji zničí. Že dnes, kdy se lidstvo vrchovatě sytí, ba přesycuje příběhy všech stupňů uvěřitelnosti, asimiluje ji svět úmyslné tvorby, který sám sebe zve uměním. Avšak stalo se to? Ne. Fáma žije jako yetti, stejně neviditelně a průkazně. Zanechává stopy, ale nikdo neví, kde se rodí, ani kam jednoho krásného dne mizí. Stopy umělecké fikce vedou k autorovi. Fáma je fámou jen tehdy, když nás nedovede k původci.“

Napjaté mlčení. Dokonce ani Bety nevyrušovala.

„Znám jediný fenomén, který s ní tuto vzácnou schopnost sdílí, a to jsou počítačové viry. I ty se rodí zcela anonymně a nikdo nezná jejich hříšné otce. Zdá se, že jde o creatio ex nihilo… což je mimochodem sebedefinice ďábla, který ve své pýše hlásá, že se stvořil sám.“

Mondspiegel se nesoustředil, zmínka o virech ho zasáhla na příliš citlivém místě. Stařec po vzoru velkých řečníků jeho únik nejspíš zachytil a zadíval se přímo na něj.

„Doslechli jsme se o vaší stanici a připadli jsme na myšlenku spolupracovat.“

„Jak?“ hlesl Mondspiegel nejistě. Mára se na něj povzbudivě usmál, jako by dostal nečekaný a velmi inspirující dotaz.

„Jak? Zafinancujeme jedno vaše… mystidrama to tuším nazýváte, pokud vy přijmete jedno téma naše. Televize je velký rozprašovač fám.“

„Paráda!“ (Lokvenc) „Paráda, paráda, paráda!“

– – –

Angela Fosterová, stát Michigan, USA, 1984. Její matka, Florence Fosterová, zemřela při autonehodě. Byla v šestém měsíci těhotenství. Její tělo bylo udržováno na umělém oběhu a výživě sedmdesát jedna dní. Pak bylo takřka donošené a zdravé dítě vyňato císařským řezem. Po krátké ústavní péči převzali holčičku příbuzní, kteří jí nechali změnit jméno, aby nebyla později stigmatizována nezvyklými okolnostmi svého původu. Veškerá lékařská dokumentace je ověřena a uložena (adresa, e-mail, www). Z Vanyšova sešitku Zachráněnci, případ 18.

– – –

„Jména. Jména nám vždycky dávají ti druzí.“

(Pauza.)

„Jen výjimeční jedinci, například má sestra, se vzepřou této identifikační tyranii a trvají na tom, že si dají jméno sami. Šušul. V papírech má Alexandra. Matka se jí pokusila vnutit jméno Saša. Šušul dělala, že neslyší. Prosadila si, že se jmenuje Šušul. Všichni jí říkali Šušul, dokonce i učitelky. Ve třinácti se den ze dne rozhodla jinak. Byla Xandra. Když jí někdo řekl Šušul, Xandra dělala, že neslyší.“

(Pauza.)

„Je to velmi silná osobnost, má sestra. Jak se dnes asi jmenuje Angela Fosterová? A vůbec, kdo jí dal jméno Angela, když matka byla jen kus hnijícího masa a příbuzní jí jméno ihned změnili?“

(Pauza.)

„Ale já vám slíbil ten porodní mýtus. Já se vlastně ani nenarodil, vylíhl jsem se z inkubátoru. Jak tam asi bylo? Je lepší lůno mrtvé matky, nebo přehřátá bedna z plastiku?… Já se zajímám o konce, vy o počátky. To mezi nejspíš neznamená nic.“

(Pauza.)

„Vyprávěla mi to Xandra, ale stalo se to Šušul. Bylo jí tehdy asi jedenáct. Matku navštívila velmi stará žena. Mluvila s ní o samotě, ale Šušul vždycky ráda špehovala. Prý byla zdravotní sestrou v porodnici, kde jsem se kdysi narodil. Řekla matce, že už brzy zemře a že jí chce říct něco závažného. – Posloucháte vůbec? Zajímá vás to?“

„Hm.“

„Byla tajná řeholnice. Šušul to slovo slyšela poprvé v životě, ale nezapomněla ho. Sestra má mimořádný talent. Dnes umí asi devět jazyků.“

(Pauza.)

„Ta řeholnice měla zvláštní mandát. Když nějaké mimino umíralo bez křtu, v těch přehřátých bednách rozumějte, tak je směla nebo snad musela tajně pokřtít. Měla k tomu účelu svěcený fyziologický roztok. Aby šly rovnou do nebe.“

(Pauza.)

„Jednou se jí zdálo, že umírám. Počkala, až bude na noční sama. Otevřela inkubátor a pokřtila mě. Nikdo to nesměl vědět, byla blbá doba. Ještě jsem neměl jméno. Kdo mi ho měl dát? Matka blouznila v horečkách, otce krájeli na pitevním stole. Ta jeptiška mi dala jméno. Víte jaké? Ne, nevíte. Já taky ne.“

(Pauza.)

„Prý ho jen zašeptala a Šušul ho přeslechla. Pak jsem přežil. Ona to samozřejmě zamlčela, byla blbá doba. Až na stará kolena jí začalo vrtat v hlavě, nebo snad jí v řádu dali povel, že bych měl vědět, jak se jmenuju.“

(Pauza.)

„Myslíte, že mi to matka někdy řekla? Že se o tom jen slovem zmínila? Ne. Vsadím se, že to zapomněla, jen co ta jeptiška vypadla z bytu. Ne že by mi chtěla něco tajit. Pro ni to nemělo nejmenší význam. Jí bylo jasné, že jsem Egon, protože Egon se jmenoval můj otec. Nebylo to moje jméno, ale jeho. Plandalo na mně jako šaty po mrtvém.“

(Pauza.)

„Šušul mě občas zlobila, že to jméno zná. Prý je směšné, ať jsem rád, že mlčí. Xandra přísahala, že ho nezná. Věřím Xandře. Matka zemřela a ta jeptiška už jistě taky. Ale já chci své vlastní jméno! Proč nesmím vědět, jak se jmenuju?“

„Proč nebrečíte, když se vám chce brečet?“

(Pauza.)

„Vyprávím vám svůj porodní mýtus. Chtěla jste to. Jsem hodný chlapec, plním očekávání těch druhých. – Proč neuděláte to svoje hmm?“

– – –

Nikdy neměl žádného gurua, i když to slovo bylo v módě, žádného Učitele, dokonce ani žádného přítele. Všechnu svou zmatenou povrchní duchovnost nasoukal z knih a z internetu, a byla dílem samotářské sebeobrany. Velmi amatérsky zvládl základy astrologie (byl Rak v Raku, na ascendentu Černou Lunu), značně ho zaujal I-ťing a strávil s tím symbolicky blábolícím poradenstvím nejednu hloubavou hodinu. Možnost, že existuje databanka všech příběhů, všech možných příčin i následků našich činů, ho stejně povzbuzovala i děsila.

Kdysi, kdy podléhal vzdělávacímu teroru své sestry Xandry (se Šušul se prakticky lhostejně minul), učila ho i homeopatii. S nindžovskou rychlostí se pro ni nadchla, prozkoumala ji a zase zavrhla. Dokonce si v tom magicky výmluvném prostoru přiřkli své léky: on byl hřbitovní keř Thuja, zerav, od staročeského zerawi – řeřaví: ponuré, pomalu hořící obětní dřevo. O sobě Xandra tvrdila, že je typická Lachesis (antická sudička a zároveň smrtelně jedovatý had). Ale nepřekročili hráz pojmů a žádné pilulky nikdy nepolkli.

Občas zkoušel v pustině svého pokoje jógu, ale jen si zmasakroval líné tělo a v noci ho budily bolesti zad. Zato ho fascinovala americká kniha Choice your mantras: věnoval tomu pokusnictví skoro rok. Dlouho byla jeho favoritkou Sarasvatí, bohyně řeči a vzdělání, aim aim aim, potom mocný bůh Kršna, v jehož ústech lze vidět celý vesmír, hrím hrím hrím, krátký čas experimentoval s temnou a rozkladnou mantrou húm. Zdálo se mu, že našel, co dávno hledal. Našel, co dávno našel: mluvení beze smyslu, kouřovou clonu slov.

Bylo mu sotva pět, když objevil svou čapku neviditelnosti. Stačilo opakovat si v duchu pořád dokola nějaké slovo, třeba mrkev mrkev mrkev nebo záchod záchod záchod, a člověk zmizel ze skutečnosti. Rázem nic, co se dělo kolem, nebylo doopravdy. Nebo aspoň ne úplně doopravdy. Slova uměla vysát z reality šťávu a nechat ji bledou a neškodnou jako vzdálený zápas obrů, viděný skrze zapocené sklo.

Po dlouhém a neplodném střídání různých manter konečně přistál v nejbezpečnějším přístavu ze všech, u dobráckého boha Ganéši se sloní tváří, tlusťoučkého plnitele přání, glaum glaum glaum. Ale co mu mělo božské slůně splnit? Váhal mezi dvojí odpovědí: buď mít vůbec nějaké skutečné přání, anebo být zcela bez přání.

– – –

Dne 22. 4. 1978 v letadle společnosti ARCO na lince do Rio de Janeira dostala jedna z cestujících předčasné porodní bolesti. Řídicí stanice dala pokyn přistát. Při přistávacím manévru letadlo vletělo do bouře. Pevnina ještě zachytila kapitánovu zprávu, že se dítě narodilo a že je to chlapec. Poté se letadlo zřítilo. Ztráta činí i s posádkou dvě stě dvacet mrtvých. Novorozenec byl vyproštěn z trosek živ a zdráv. Z Vanyšova sešitku Zachráněnci, případ 21.

– – –

Doktorko. I sestra měla mantru. Našla si ji sama, během svého divokého mládí: v jejím nebi nebylo místo pro bohy. Snažila se mi ji předat, ale marně, nebyl jsem pro to zasvěcení ještě zralý. Jí ta mantra pomáhala přežít. Víte, jak zněla? Nevíte! No a? No a? No a?!!!

– – –

Cesta z terapie byla dlouhá, protivná pouť napříč celým městem, s trojím přestupováním. Kvůli diplopii nesměl řídit a byl odkázán na hromadnou dopravu. Blížila se půlnoc, odliv. Metro svištělo podsvětím takřka prázdné. Měl mizernou náladu, jako vždycky touto dobou. Připadal si jako zrádce (sebe sama: zas na sebe něco ostudného práskl), jako zkrachovanec (zkrachoval tak strašně, že se musel léčit), jako lhář (stejně to hlavní zase zapřel) a jako odepsaný případ (léčba nepomáhala).

Náhle si všiml reklamní tabule, visela hned proti němu. Jen dokonalé je pro vás dost dobré, hlásal nápis pod obrázkem jakéhosi šmejdu. Vedle byla deska s množstvím textu. Nedbale zafixoval zrak.

„Moje láska k Tobě přesahuje všechno, co o lásce lze říct. Ach miláčku, můj navěky věkoucí miláčku, nedej se oklamat řečmi a pseudodůkazy o konečnosti lásky, o nutné degradaci všeho, o tepelné smrti citů, o neodvratném pádu v bezpříčinný chaos a pustou nerozlišenost!“

Ohromení ho zvedlo ze sedadla. Která firma se propaguje touto obskurní literární formou? Automatismy utrpěného vzdělání provedly bleskovou textovou kritiku. Jistá slovní natupírovanost nemohla zakrýt poučené IQ, možná ne dost dobré pro literaturu, ale rozhodně kontraproduktivní pro jakoukoli reklamu.

„Jak se Tě dovolat, když neodpovídáš? Měsíc co měsíc, vždycky za úplňku, Ti budu psát touto cestou. Jeden takový vzkaz mě stojí přes sto tisíc korun, reklamní agenti se mi nepokrytě smějí, když se ohlédnu, vidím jen ťukání na čelo, které se nikdo nepokouší zakrýt… ale já nedbám, všechno se ztrácí v bezvýznamnu, pokud Ty nejsi se mnou, miláčku, na věky věků miláčku!“

Co to má znamenat? Ostražitě se otočil přes rameno, jestli ho někdo nesleduje (harďáci? sofťáci? už jede kamera? už na něj letí rudý balón?), jako by se dal přistihnout při něčem velmi osobním a zahanbujícím. Ale vagón byl dokonale prázdný. Nikdo mu nevylil polévku za krk, žádné vítězné KIŠ KIŠ. To ho zaskočilo ještě niterněji: jednu bolestnou vteřinu mohl věřit, že adresátem toho dopisu je on.

– – –

Co to má znamenat? Jak to já mám vědět? Xandra se tak hloupě neptá. Ta odpověď zná!

To lehátko příšerně vrže, jak to můžete snášet? Nebo i to vrzání je šifra? Když mi náhodou zakručí v břiše, zeptáte se: „Co tím chcete říct?“ Vy přece věříte na nějaký druh znamenání, na výklad snů kupříkladu, na porodní mýty kupříkladu, na převodní páky těch svých interpretací. Vás ta víra dokonce i živí, jenže už je domestikovaná, staré čuně v chlívku doktríny.

Vyšel mi hexagram Soumrak. Doslovný překlad zní Zranění světla. (Praskne mi žárovka? Oslepnu? Hrozí mi nějaká abstraktní hrozba? Smrt?) Proč se šklebíte nad I-ťingem? Vychází ze stejné premisy jako civilizované právo: příběhy se opakují a každý náš čin má svůj precedens. Jeho dopad lze odvodit empiricky. Aha, i teď se šklebíte. Zase mluví jako mudrc, říkáte si. Únik, říkáte si. Není kam utéct, říkáte si. Já vím, já vím, říkám si já.

Má matka se domohla spásné víry, že cokoli znamená cokoli. Já jsem šel studovat literární vědu v bláhové naději, že významy mají logiku, přehlednost snáře: na zem ve snu sráti = čeká tě bohatá úroda. Sestra došla z nás tří nejdál. Upřímně věřila, že nic neznamená nic. – Co to znamená, když mladá krásná žena věří, že nic neznamená nic?

(A pak, na odchodu, mezi dveřmi): Víte, že mi dvakrát zachránila život? Bohužel, nedokázal jsem ji na její hrdinské cestě sledovat.

– – –

Druhý den neodolal a jel ve stejný čas stejnou trasou. Prošel pět vagónů hledaje ten blouznivý, podivný dopis (včera byl na konečné dříve, nežli stihl přečíst poměrně dlouhý text, aspoň dvě normostrany), ale dnes bylo metro plné japonských turistů a to, co hledal, stejně nenašel. Dřív než zklamán vystoupil na stejné konečné jako včera, všiml si reklamní tabule. Ujistěte se, že nebudete cítit! hlásal nápis pod obrázkem deodorantu.

„Pan doktor Mondspiegel, nemýlím se?“ řekl mu někdo těsně za zády. Úlek a bleskové, bezobsažné ponížení, jako vždycky, když byl zaskočen. Za ním se usmíval ten stařec Mára.

„Jak milé setkání! Á, vás také zaujal ten slogan. Je to vůbec gramaticky správně? Bojím se, že je. Dovolíte, abych vás doprovodil? Ani nevíte, jak vítám příležitost prohodit s vámi v soukromí pár slov.“

– – –

Od otcovy smrti žila jeho matka jako jeptiška. Stala se podstavcem otcova pomníku. Stala se mýtem věrnosti a lásky. Byt se proměnil v minové pole: byly tam zakázané zóny a nedotknutelné předměty.

„Na tu židli si už nikdy nesedej, miláčku, ta je tatínkova.“

„Jestli se ještě jednou budeš hrabat v otcově zásuvce, Sašo, půjdeš z domu.“

„Ne, chlapečku, máš svoji postýlku.“

Živým mýtem věrnosti a lásky: mýtem nesmrtelnosti. Smrt měla jen omezené kompetence. Uměla provést cosi malicherného s fyzickým bytím, ale s tou částí bytosti, která je nejdůležitější, neboť podstatou bytí je Láska, s tou nemohla provést dokonale nic.

„Proboha, dělá, jako kdyby lásku vynalezla! Skoupila všechny akcie! To, co k sobě cítěj druhý, to podle ní není láska, ale jen padělky, skleněný korálky divochů v džungli!“ ječívala Xandra, dokud ještě žili jako rodina. „Všechno to jsou pustý kecy! Hádali se jako pes a kočka! Vysmrděli jeden na druhýho všechno, co smrdí v každým blbým manželství!“

„Je mu věrná,“ oponoval chabě. Xandra obrátila oči v sloup.

„Vždyť se před ním v noci zamykala! My dva se nejspíš rozmnožili výtrusama jako houby, protože ta ženská, bratře, ta mu nedala! Na tebe ty kecy může zkoušet, tys tu nebyl! Ale já s nima žila přes pět let!“

Možná. Ale jemu odkázala danajský dar nevídané ceny: naději v lásku nepodléhající změnám, imunní vůči tepelné smrti citů, v lásku, která letí do věčnosti tempem dvacet čtyři hodin za den, navěky věkoucí miláčku. Jen dokonalé je pro vás dost dobré. Nepoznal ani ty skleněné korálky v džungli. Ujistěte se, že nebudete cítit. Ujišťuje se přes čtyřicet let.

– – –

„A vám se profese dramaturga líbí?“ zeptal se Mára cestou z metra. Kráčeli příměstskou tmou lehce, jako by byli staří známí. „Víte – a věřte, že je to kompliment – vy nejste na tu práci typ.“

Lednový měsíc svítil jako levá závorka před neviditelnou větou. Mondspiegel mlčky konstatoval, že na ta slova čeká téměř rok.

„Dramaturgie je dost riskantní živnost… taková zrádná verze všemohoucnosti. Spisovatel tvoří své smyšlenky ab ovo, pojmenovává věci jako Adam v ráji… Řeky inkoustu protekly kalamáři, aby jistí učení mužové přesvědčili jiné učené muže – ženy byly tehdy negramotné –, že Adam v ráji mluvil hebrejsky! Případně latinsky či řecky. Učení mužové jsou vesměs strašně hloupí, že? I Dante, při vší úctě, napsal pěknou hloupost: Bůh prý vnukl Adamovi řeč tak, že pilně otřásal povětřím. Vyráběl hromy, prásk!, skučící meluzíny, húúú… a učil Adama mateřštinu světa: jazyk přírody. Tristní omyl! Skutečnost není matkou řeči… naopak, drahý Allighieri, naopak!“

Stařec půvabným gestem zahrozil nepřítomnému básníkovi a pak touž rukou chlácholivě naznačil Mondspieglovi, že jeho se tato symbolická výtka netýká.

„Mimochodem, příteli, znáte pojem z mystiky adamská řeč? Ne? Tuze zajímavé téma! Někdy si o tom musíme popovídat! Ale já strašlivě zabíhám!“

Zvedl se lehký kozoroží vítr, vehnal jim do tváří krystalky ledu a zas ulehl.

„Doktore Mondspiegle… je pro mě rozkoš vás oslovovat, máte mimořádně krásné jméno… ta sršivá kaskáda významů!… vy přece víte, že skutečnost nehraje v životě hlavní roli, že?“

Mondspiegel měl zvláštní dojem, že mu přitakává celým srdcem, ale že to vlastně nechce slyšet. „Proč myslíte?“ zeptal se, ne bez úzkosti, že dostane až příliš trefnou odpověď. Jeho průvodce se drobně zasmál.

„Kdo jako vy a já pracuje s odrazy – s domněnkami, sny a všemi zplodinami mysli – dovolte mi říct, že obdivuji vaše literárněvědné práce –, ten dříve či později tohoto náhledu dojde. Studium fámy je velmi inspirující! – Nechcete už zahnout? Aspoň mineme to nudné parkoviště!“

Když byli u dveří nízkého tmavého domku, Mondspiegel si uvědomil, že stařec sem trefil lépe než on sám.

„Vy to tu znáte?“

„Jak by ne! Vždyť jsem tu celé věky bydlel! Však pozdravujte starou Karmen! Úžasná osoba! Ta výdrž! Ona snad opravdu je nesmrtelná! Má ještě v kuchyni ten obří mrazák?“

„To nevím. Nepouští mě tam.“

„Asi k stáru ještě zpodivínštěla. I když ona už se nejspíš narodila stará, vy si ji snad umíte představit jako dívku? Ten mrazák mě vždycky vzrušoval, velmi… ale už jsem vás zdržel dost. Bylo mi vskutku velkým potěšením!“

Dvorně se uklonil a mizel. Ještě mu zvesela mávnul ze tmy:

„Doktor Měsíční zrcadlo! Krásné, krásné! Adam v ráji k vám byl nad obyčej laskav, že?“

– – –

Šahrazád ví, že konec existuje. V jejím modelu je místo pouze pro unhappy end. Konec pro ni není útěšná zavírka všech dějů, azylum věčného spočinutí už neohroženého změnou, odvěký sen happy endu, item sen každého náboženství: možnost trvat bez náročné povinnosti žít. Šahrazád zná jen jeden konec, potupnou a krutou smrt. Zcela pragmaticky hledá triky, jak tu katastrofu oddálit alespoň o den. Její taktika je prostá: v nejlepším přestat. Neklesnout hlasem

– – –

Potom, už dost pozdě v noci, smutná dřevnatá onanie, odvěká touha bysty po torzu. Z tajné skrýše v plastikové tašce na fén vyndal videokazetu Sex sex sex! Žena, která se na dvacet minut stávala hrdinkou jeho nočního denního snění, nebyla mladá ani krásná. I v tomhle pokleslém dramatickém žánru představovala hereckou šmíru, afektovanou, sprostě čvachtavou. Nikdy by ji nechtěl potkat ve dne. Když konečně dospěl k řídkému orgasmu, byl v rozpoložení člověka, kterého z horečného spánku vzbudí výbuch: velmi excitovaný i zcela otupělý, vylekaný a zpocený.

Chvíli se marně snažil usnout, glaum glaum glaum glaum, a pak si vzpomněl, že paní Karmen mu jistě nechala dole večeři. Neměl hlad, jenže ona nesnášela, když nechal jídlo, a trestávala ho pak přesolenými a nechutnými pokrmy. Po špičkách sešel a našel na stole vystydlou kaši. Odporem se mu stáhl žaludek. Šel ji seškrabat do záchodové mísy, ale na dveřích visel vzkaz Nesplachuje! Chtěl kaši shrábnout do novin a zítra tajně vynést z domu, ale rezignoval a snědl ji.

Když dojedl, vzkaz už na dveřích záchodu nebyl. Byl si téměř jist, že mezitím nikdo chodbou neprošel.

– – –

Zkusil vejít do zasedačky tak nenápadně, aby neprobudil ani moly na zdi, a zaslechl útržek hovoru hisbojs. Dřív, než si vůbec uvědomil, o čem je řeč, projel mu tělem slabý elektrický proud.

„Blbost,“ tvrdil Hubert, „to je evidentně literátskej styl.“

„Třeba je literát. I literáti jsou ve vzácnejch případech schopný lásky.“ (Bety)

„Ale taková veřejná masturbace, to by moh jedině totální grafoman, a na grafomana je to zas moc formálně poučený.“

„Já čuju, že z toho vyleze nějaká reklamní kampaň, jen ještě nemůžu čapnout na co.“ (Hisboj, jehož jméno už půl roku vytrvale zapomínal. Jára? Míra?)

„Reklama?! Vždyť je to – teda pokud vůbec existuje – trapnej sexuální loudil. Někdo, kdo se takhle doprošuje baby, prodá leda pohřeb žehem. To bude nějakej intelektuálskej hec.“

Stál úporně obrácen zády k hloučku a předstíral, že hledá v knihovně. Na skle matnělo kolečko jeho dechu. Všichni užívali jenom maskulinum. Nikdo si nevšiml, jak důsledně ten text zpívá řečí ztraceného ráje, hermafroditní gramatikou andělů.

„Mondy! Četls ten milostnej blábol v metru?“

Andělů bez pupíku, nezrozených z ženy ani z muže. Andělů, kteří jsou dokonalost sama. Děsivá záře jejich nedotknutelného těla. Aleluja, aleluja!

„V metru? Nečetl.“

– – –

„Proč si sakra pořád myslíte, že vám něco tajím?! Proč bych vám sakra platil tyhle absurdní peníze? Kdybych věděl, co vám mám vykládat, tak vám to sakra řeknu! Nezkoušejte na mě ty grázlovský profesionální triky! Ne, nelehnu si. Jdu pryč. Končím! Mám vás po krk!“ – – – – „Promiňte.“

– – –

„Efekt vlaštovčího hnízda.“ V alpském lyžařském středisku došlo k výbuchu plynového kotle v penzionu plném turistů. Dům se zřítil, zahynulo 27 lidí, desítky osob byly zraněny. Jediný, kdo vyvázl zcela bez úhony, byl postarší Brit, který ve chvíli nehody psal dopis. Židle, na níž seděl, byla v rohu sevřeném venkovními zdmi. Právě tyto zdi vydržely náraz a mezi nimi se díky tzv. efektu vlaštovčího hnízda udržel kousek podlahy, právě tak veliký, aby se na něj vešla židle. Šťastně zachráněný Brit na ní musel několik zimních nočních hodin nehybně sedět ve výšce třetího patra, dokud ho nesundal hasičský sbor. Dopis, který již nestihl dopsat a který byl později nalezen v troskách, byl sebevrahův dopis na rozloučenou. Zachráněnci, případ 25.

– – –

Neklid rozežíral jeho dny jak mol, kladl vajíčka do temných záhybů noci. Jistěže věděl, co tají před svou doktorkou. Nikdy tam nikdo nevstoupí, do toho místa za všemi místy, kam gravituje celý jeho prostor – a kam už ztrácí cestu i on sám.

„Monďinko, ty bys byl docela milej člověk,“ řekla jednou Bety rozjíveně, v náladě, které propadala bohudík jen zřídka, „jen kdyby sis občas sundal skafandr.“

Nic v jeho životě nebylo pravé. Na všem chyběl punc. Od té noci po matčině pohřbu přestal žít v prvé osobě přítomného času. Když už se z nezbytí musel stýkat s lidmi, unikal tisíci různými spárami, glaum glaum.

„Haló!“ zaťukala mu na čelo, dřív než stačil uhnout. „Je tam uvnitř vůbec někdo? Nobody‘s home!“

Skryt za svou podivínskou málomluvnost a za silné kouřové brýle (mírně šilhal, levé oko utíkalo ven a vzhůru) trávil hodiny v nucené společnosti druhých a nechal mysl bloudit jindy jinde, nedbalou, nejistou, neuspokojenou, stín mezi stíny, bardo bludných, napůl spících duchů, bardo lhostejných, bardo vlažně zoufajících, bardo nikam nepatřících, bardo mazlavých a slizkých… hnán jedinou opravdovou touhou, nebýt tady a teď.

Když našli jeho otce na rozmoklém náspu, na štěrku a svatojánském býlí, ležel na zádech s pažemi od těla jako rozečtená kniha, husté plavé vlasy do čela. Bylo mu třicet, stárnoucí mladík s půvabem dychtivosti, která už nebude nikdy zklamána. Byl děsná citlivka, říkala Šušul, když brečel, vůbec nezavíral pusu. Matka říkala: Tvůj otec tě má rád.

Velkým písmem: to, že on sám je ve svých jednačtyřiceti panic, to není to tajemství hodné střežení!

– – –

„Pane doktore! Pane doktore!“

Vanyš mu mával dlouhou rukou a vypadal takřka nadšeně. Mondspiegel neměl talent na styk s nadšenými lidmi, ale už nebylo zbytí, hoch mu sbíhal ob dva schody vstříc.

„Váš šéf mi nabíd smlouvu! No ty zachráněnci! Že mám napsat cyklus. Já řek, že jsem v životě nic nepsal, a on, že vy mi poradíte nejlíp. Jste rád, ne?“

„Já se omlouvám, sám sebe pomlouvám, Mondy, pojď na mou hruď!“ (Vzápětí, Lokvenc vybíhá z toalet, ještě vlhkýma rukama je plácá do zad. Poslední naděje, že Vanyš přeháněl, je pryč.) „Já myslel, že ty seš jen takovej intelektuální maskot – a bum!, ty takovejhle gól! Kde jsi splašil toho famózního kluka? Mondy! Já tě zaúkolovávám! Ty mi z něj uděláš spisovatele!“

Držel každého pod jednou paží a jako vždycky spěchal: rázovali chodbou jako chorovod.

„To je vono, chlapi! Ne víc krve, ale bledý ňůejč mlno, něco lila, tajemno, jenže pozitivní – to je naše nový heslo, pozitivní tajemno!“

Poslední rating překvapivě dokazoval, že takzvaní potemníci, jak se s pohrdáním říkalo konkurenční tvůrčí skupině specializované na paranormální jevy, nebezpečně získávají náskok. Oni taky prodávali vodnaté lži a mystidramata svého druhu, nestoudné inscenace zhola vymyšlených dějů, ale nikdy sami sebe nepráskli.

„Jenže, chlapi, voni to halt dělaj blbě, takový to primitivní hú hú, byl tu duch! Ale bojovej tým Lokvenc-Mondy-Vanyš, to dá našim fórům absolutně novej ksicht! Na konci nebude špinavý spodní prádlo, ale zázrak, prásk prostě bude zázrak… chápete? Vyštajgrujem napětí, jako že bude konec světa… nikdo už neví, co je hra a co je pravda, panika vrcholí, diváci nám chčijou strachy… a prásk ho!, záchrana, happy end, náš moderátor bude anděl strážnej… Potemníkům řádně natrhneme prdel!“ Lokvenc se kratičce zasnil. „Já vím, co lidi doopravdy chtěj. Rozptýlení. A proč? Protože se bojej smrti. Skombinuj srandu a smrt a seš král obrazovky.“

„Co takhle šou Rozptylová loučka?“ zamumlal nevinně Vanyš. Eda se zahemžil letmým podezřením, ale pak se pro jistotu zasmál a hlasem nezvykle normálním dodal:

„A ty se to opovaž posrat, Mondy. Tenhle ogar to totiž vyšáh. Jestli je v týhle branži nějakej fakt byznys, je to naděje.“

Mondspiegel se cítil jako na židli ve výši třetího patra. Kolem zimní noc a pod ním hromada sutě. Ještě je z ní slyšet křik a steny. Sedí tam v pyžamu? Byla noc, psal dopis. Ano, určitě tam sedí v pyžamu.

– – –

Šušul žádného bratra nechtěla.

„Vaše sestřička,“ tradovalo se u nich v domě, „když jste se narodil… balili jsme jí kufříček na tábor a ona si – považte! – ustřihla copánek, aby se mohla česat sama, aby na ni nesahali cizí… My k ní běželi, že už má bratříčka… Neohlídla se od zrcadla, pižlala si ty svý krásný vlásky a jen řekla: To se mě nijak netýká. – Ona už v pěti mluvila tak dospěle, tak… To se mě nijak netýká.“

Když bylo pět jemu – Šušul deset – bylo už tiché šílenství jeho matky natolik zralé, že ho Šušul rozpoznala, pojmenovala a nenáviděla.

„Miláčku,“ říkala mu matka mezi řečí, mezi vařením polévky a smetáním drobků z hrany stolu, „tatínek ti vyřizuje, že z tebe má radost a že tě moc moc miluje.“

„Nic ti nevyřizuje! Je mrtvej! Je shnilej, a co neshnilo, je naložený v lihu, protože ho jako všechny zavražděný pitvali!“

„Neposlouchej ji, chlapečku. Hmota není důležitá. Tatínek existuje navždy a jeho láska taky existuje navždy.“

„Je mrtvej mrtvej mrtvej mrtvej! Mrtvý nemluvěj!“

Šušul nikdy nedostávala záhrobní vzkazy. Sedával mlčky jako maličký následník trůnu, zalit tou chladně sálající láskou, a zkoušel si „hrát s očima“: začínal tehdy lehce šilhat, a když se mu povedlo – sám nevěděl jak, ale cvikem v tom nabýval jistou zběhlost – uvolnit mysl tak, že nebyl úplně teď a tady, věci na stole se zdvojily. Náhle tam ležely dva rohlíky, dvě lžičky. Bylo to jeho tajné kouzlo. Měl to moc rád. Nikomu o tom neřekl.

„Mrtvej mrtvej mrtvej mrtvej!“

Dvě maminky, dva nosy, čtyři oči.

„Buď zticha, Alexandro. Tebe se to nijak netýká.“

– – –

Ještě než vyšel z televize, dostal spásný nápad, první nápad toho nevlídného dne.

„Edo! Poslyš, když teď mám svůj vlastní projekt, ty happy endy nebo jak to nazvem, nemoh bys mě uvolnit z toho nočního metra? Já na to stejně nějak nejsem. Víš, že bych se tomu klukovi moh věnovat plně –“

Lokvenc na něj chvilku nechápavě zíral. Možná už zapomněl, jaké metro, jaký kluk a jaký projekt. Ale pak se zasmál a mohutným plácancem stvrdil svůj milostivý ortel:

„Mondy, chlape špatná, hrom tě rozraz! Tak se tomu klukovi věnuj fakt plně!“

(Narážka, doktorko, samozřejmě narážka!)

– – –

Dole stály cizí boty. Honem vběhl do jídelny, kde našel horkou, ostře kořeněnou polévku. Ochutnal ji a popálil si jazyk – ani nevěděl, zda horkem, anebo Tabascem Chilli – pak zaklopil mísu starodávným víkem s porcelánovými růžemi. Kdo asi přišel – nezván, neohlášen, ani nechtěn? Dřív tak občas přicházela Xandra, ale už tu nebyla pět let. Vanyš? Jen to ne, ještě se nepřiměl jeho text dočíst, natož aby na něm zapracoval. Nerad vyšel do podkroví. Kdosi seděl na nejvyšším schodu. Zdola viděl jen zářivě bílé ponožky.

„Nechtěl jsem nechat stopy,“ řekl přezdvořile docent Mára. „Stará Karmen by se vztekala. Odpustíte neodpustitelné? Věřte, že nevpadám k lidem bez pozvání, a i vás snažně prosím, abyste mi bez skrupulí řekl, mám-li rovnou zmizet beze stop.“

„Jen pojďte. Stejně nemám žádný program.“

Ihned své vstřícnosti zalitoval, protože ho přepadl hryzavý hlad. S nečekanou silou zatoužil po té polévce dole. Cítil na jazyku slastnou horkost. Než Mára odejde, řekl si nahněvaně, mísa vystydne.

„Jdu vám, milý Mondspiegle, učinit jistý návrh. Ovšem zatím ve vší diskrétnosti. Jakýkoli únik informace by vzal naší spolupráci všechen smysl… přesněji řečeno, k žádné by ani nedošlo.“

„Já ale nejsem nijak kompetentní,“ bránil se Mondspiegel chabě. Rostoucí hlad ho rozptyloval. „Jsem jen řadový dramaturg, do koncepcí ani nemám zájem mluvit.“

„Vím, vím… ale taky jste jediný myslící člověk, na kterého tam lze natrefit. Pana Lokvence jaksi nemohu brát vážně. Je to pravý muž na pravém místě – obtížný žvanil, prominete-li. Televizi snáším jenom jako přístroj. Víte, jsem tak trochu kutil. Ta bedna mě baví víc zezadu.“

„A proč s ní tedy vůbec chcete jednat?“

Stařec se zasmál, jako by slyšel pikantní žert.

„Misionářovo cestovní peklo, znáte? Ne? Jeden španělský obraceč na víru, tuším Vasco da Franca bylo jeho ctěné jméno, měl mimořádný úspěch mezi indiány a ohromoval počtem pokřtěných. Jeho kouzlo bylo prosté. Vozil s sebou cestovní peklo: malou pec. Dával ji doruda roztopit a při kázáních do ní jen tak mezi řečí házel kočky. Jejich skřeky a úpění, skvěle přirozené zmítání se v mukách… a ovšem i spousta smradu… daly rudým tvářím jasný důkaz, co čeká pohany po smrti. Už mi rozumíte? My oba jsme dealeři pouhého slova. Slovo nestačí.“

„A proč jste přišel právě za mnou?“

„Drahý doktore, mé téma, koníček i profese je lež. Respektive: šedá zóna mezi lží a pravdou. Fáma, omyl, sen, umění, zázrak… Primární substance jsou nudné, osobitost vzniká teprv ve směskách. Tajný poměr nemožného s možným… incest inteligence a víry… Incest mě fascinuje vždycky. Vás ne?“

Je možné, že by tu polévku cítil až do prvního patra? Neměl mimořádný čich své matky.

„Právě proto se až úzkostlivě snažím jednat čestně. Dohody musí být bezrozporné. Dám vám dnes jedinou otázku a trvám na tom, že si vezmete čas na rozmyšlenou. Zní: pokud se uvolíte vyslechnout můj návrh – bez ohledu na váš nesouhlas či souhlas –, necháte si ho navždy pro sebe?“

Vstal a půvabným pohybem sklonil hlavu. Odcházel s úsměvem, chodidla stále něžně bílá. Když za ním konečně zaklaply dveře, Mondspiegel seběhl do kuchyně. Vlčí hlad v jeho útrobách sílil. Spěšně sňal víko a s překvapením zjistil, že mísa ještě pořád pálí – dokonce možná víc než dřív.

– – –

Happy end podsouvá čtenářům zásadní myšlenkovou faleš: ztotožňuje dva netotožné pojmy, totiž konec a cíl. Snaží se nám vnuknout víru, že jsme na konci konečně dosáhli cíle – zdaru úmyslů chovaných od počátku, splnění slibu, sklizně zralých plodů touhy – že je dokonáno k dokonalosti. Smutný omyl! Na konci nikdy nejsme v cíli, naopak, jsme zaskočeni s jednou nohou bosou, nedopsané dopisy nám padnou z ruky, je pozdě na slovo pravdy… Tragika konce je v tom, že není cílem, ale znemožněním cíle dojít. Šance na dokonalost je opět promarněna. Šahrazád noc co noc oddaluje konec ve vidu navždy nedokonavém.

– – –

Mezitím hisbojs, vždycky aktivnější než on, nezaháleli. Skupina chystala mystidrama. Poté, co Mondspiegel zrádně vycouval z týmu, plán s nočním metrem padl na Babetu a hisbojs ho teď „dotahovali“. Scénář: v posledním vagónu budou cestující, tři budou tajní spřeženci televize, plus jedna populární osobnost. Kdo to má být (politik? herečka? podnikatel?), to bylo věcí nekonečných hádek a zavržených návrhů.

„Jak dostaneš… (zde se střídala různá slavná jména)… v jednu v noci do metra, to mi teda pověz!“

„To je to nejmenší, to chce kontakt. Někdo si řekne o doprovod… to se zařídí!“

Odpojený vagón zmizí v pravěké jeskyni depa. Minuty kapou, kolem tma. Nervozita. Probůh! Co se stalo? Čtyři neviditelné kamery horlivě sají „materiál“. Osoba X dostane sms, že jde o únos, a X (multimilionář) má dát výkupné. Výhrůžky explozí. Jeden z nastrčených hráčů začne panikařit. Osoba X musí reagovat. PRÁSK!

Zde se sofťáci s harďáky rozcházeli. Sofťáci měli strach z infarktu cestujících a trvali na tom, že až na X musí být všichni zasvěceni do plánu. Harďáci tvrdili, že tím to ztratí šťávu. A co je šťávou mystidramat? Jen tu člověčí dužinu pěkně zmáčkni, ať vytryskne horká šťáva pravdy! Ti lidé musí mít pravdivý strach.

Emoční mapa možností: X dělá hrdinu, náš člověk komplementárně kvílí děsem.

X hraje mrtvého brouka: náš člověk se ho hlučně dovolává, svaluje na něj všechnu odpovědnost.

X si nadělá do gatí strachy (slovy hisboje JáryMíry), náš člověk celou situaci zlehčuje.

Mondspiegel byl šťastně mimo hru. Aspoň k něčemu byl Vanyš dobrý. Práce na projektu happy endů (ještě s ní nezačal a Vanyšovi se zbaběle vyhýbal: už oslyšel aspoň tři jeho vzkazy) ho vyvázala z povinnosti přispět k tomuto hanebnému nesmyslu.

„A teď bacha, hisbojs! Embargo na všechno, co se v týhletý komoře řeklo. Jede nás v tom přesně sedm: vás pět, Mondy bude stranou, ale Mondy na rozdíl od vás není plechová držka… a já, generalissimus Lokvencissimus. Čert vás trhni mezi dveřma, jestli se ožerete jak velbloudi a vykecáte to! To ten fantastickej projekt můžem sbalit. Vtip mystidramat je v tom, že jsou tajný jako atomový ponorky! – Ano, Bety? Milion, plus minus kredenc. Ne, o náklady se výjimečně nemusíme starat, tuhle srandu platí MARA company.“

– – –

Ne, konec nebývá totožný s cílem, bohužel. Jediná naděje nám zbývá: že je alespoň severním pólem, z nějž už sáně mohou mířit jenom na jih, jižním pólem, z nějž už vede cesta jenom na sever. Že v bílé vánici mineme onen bod obratu a nevědomky se začneme obracet v opak. Absolutno zřídne. Hrůza přestane brát samu sebe vážně, štěstí se začne nenápadně nudit… Dokonalost se drolí zpět do pokusů a omylů. I šťastný konec jednou skončí, život jde dál a zas je všední den. Warte nur, Weile. Chvíle neposečká. Naděje i děs jsou dětmi jediného slova: „pak“.

– – –

Když jel v noci domů metrem, naschvál vyhledal poslední vagón a hleděl na ospalé mlčenlivé lidi, jako by sčítal předem obětované. Nikdo nevypadal jako televizní hvězda. Brzy se octnete v depu, myslel si. Ne-li vy, tak někdo jiný. Ne-li teď, tak někdy jindy. Všechny vás časem dostanou. Zahanbí, znemožní, vyděsí k smrti. Váš děs vyvolá bouři jízlivého smíchu, počuráte-li se, stoupne sledovanost, křičte prosím s tváří do kamery, a zemřete-li hrůzou, zemřete jako hvězda dne… Náhle se v něm srdce zastavilo. „Zabraň tomu, můj miláčku, můj navždy navěky jediný miláčku, nedovol jim tu sprostou chlípu!“ křičel z reklamního rámu dopis číslo dvě.

– – –

„Narážky, doktorko, samé narážky.“

„Prožívám celý svět jako narážku na svou roli.“

„Všechno někam odkazuje, upomíná, varuje mě, ironizuje mě, všechno se mě nějak dotýká.“

„Včera, eskalátor v metru. Míjel jsem nějaký plakát, snad na film, nevím, plakáty nečtu, zákeřně mi vpadl do zorného pole. Velkým písmem: ZÁKAZ. Než jsem dojel, minul jsem takové aspoň čtyři. ZÁKAZ, ZÁKAZ, ZÁKAZ, ZÁKAZ. Až u posledního jsem si všiml: to není ZÁKAZ, ale ZÁZRAK. Proč člověk místo ZÁZRAK omylem čte ZÁKAZ?“

„Reklamní tabule ke mně taky mluví.“

(– – –)

„Reklamní tabule v metru.“

(– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –)

„Za úplňku. Reklamní tabule v metru.“

(– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –)

„Ne, nemlčím. Platím vám přece za to, abych mluvil. Vy neslyšíte, jak neúnavně mluvím?“

„Mimochodem, ten eskalátor jel dolů. Bylo by logičtější, kdyby jel nahoru, nemyslíte? Dolů, doktorko.“

– – –

Nedávno, na párty, z níž nešlo utéct, rozvíjel jeden z hostů (psycholog potemníků, muž mohutný jak mamut, z nějž magie obrazovky udělala experta na všechno a proti všemu) svou teorii pěti spouštěčů.

„Každej chlap má hormon nastavenej na zhruba pět spouštěčů. Trvalo rok tvrdý psychoanalýzy, než jsem si ujasnil ty svý. Za á: tmavý oči. Za bé: pěkně vyšpulená pusa, takový ty naducaný negroidní bochánky. Za cé: pořádnej moravskej prdel. Dé a é neřeknu, to bych se pýřil. Ale když v kupé sedí holka, na věku nesejde, a má ty znaky tři, tak couvám. Tři jsou maximum, kdy se dá odejít po svejch. Když má čtyři, hormon velí. To tam vlezu jako liška do pasti.“

Babeta: „A když pět?“

„Pět?“ Zalapal po dechu, zvrátil hlavu a na doklad síly té představy ještě obrátil oči v sloup. „Takový ve volný přírodě neběhají. To je jen poluční sen!“

Hlouček se zasmál a Bety pak do konce večírku chodila od muže k muži a počítala znaky, které odmítala upřesnit. Rozdávala nuly, jedničky a dvojky. Eda dostal jedna minus. Mondspiegel se stále přesouval prostorem, aby jí unikl, doufaje, že na něj zapomene, ale ona si ho neomylně našla a sál ztichl lovčím očekáváním.

„Mondy… Mondy…“

Prohlížela si ho zblízka, zlou chytrou tlamičku až u něj. Cítil pot, martini a ostrý přízvuk drahého parfému Myself. Dávno nebyl ženský pach tak naléhavý.

„No… kolik?“ zeptal se někdo, když už to trvalo moc dlouho. Bety si Mondspiegla přitáhla a šeptla mu do ucha:

„Pět.“

– – –

Happy end je jistá cesta do neštěstí, protože citům panuje nerovnost. Kdyby nebylo nerovnosti, nebylo by štěstí ani neštěstí. Jevy by byly pouhými jevy, kruhy na klidné hladině mysli, kruh jako kruh, jev jako jev. Je to rozdíl, co nám dovolí oddělit světlo od tmy, vody od vod, muže od žen a dobré od zlého. Happy end je tou nejbezpečnější předzvěstí zkázy, protože jinam než k opačnému pólu cesta nevede.

– – –

„Pane Vanyši, nevím, budu-li vám něco platný. Můj čas je vám jistě k dispozici, ale autor jste tu vy.“

Šlapal vodu. Věděl, že šlape vodu. Měl imponovat, povzbuzovat, inspirovat. Dramaturg, tvrdil Eda Lokvenc, je tažný pes.

„Jak vím, máte z těch happy endů napsat seriál. Materiál je to zajímavý, ovšem, a pan Lokvenc si od něj dost slibuje.“

Mladík na něj hleděl právem netrpělivě. Vypadal promrzle, venku byla věčně tající a zase tuhnoucí břečka, kterou bledé zimní slunce drželo ve stavu mokré nerozhodnosti. (Pět znaků, doktorko. Nikdy se je nedozvíte.) Jistě čekal nějaké „praktické rady“. Lokvenc by ho aspoň plácal po ramenou. (Nikdy je ze mě nevytáhnete.)

„Já vám můžu nabídnout jenom pár otázek. Víte, musíte učinit rozhodnutí, jak tu látku vlastně chcete traktovat. Je to realita, nebo je to fikce? Je to sled epizod bez vnitřní souvislosti, nebo celek, který má smysl až jako celek?“

Jako by mluvil k prázdné posluchárně. Neměl by ho radši přehrát Babetě? Babeta by s ním pilně flirtovala, ale jako tažná psice není špatná. (Doktorko, Babeta: nula. Ani bod.)

„A pak to nejdůležitější: ty události jsou pouhé náhody, slepé uličky pravděpodobnosti, nebo je to záměr – řekněme – vyšších sil?“

To asi nebylo vedení, které Vanyš čekal. Mondspiegel nemohl nevidět grafiku odmítavých vrásek na jeho bledém mladém čele. S tutlaným smíchem podvodníka: mých pět spouštěčů na nikom nenajdete! S určitou námahou odvrátil pohled jinam. Teď mi ten ctižádostivý hoch řekne, že chce jiného dramaturga, a Eda mu s gustem vyhoví. I on tuší mou věčnou nepřítomnost. Zatímco s ním mluvím, nejsem tady. Kde jsem? Které bardo lhostejnosti mě právě obemyká? Ani to nevím jistě. Ale mladík náhle rozjařeně řekl:

„Jste skvělej, doktore, fakt! Ty vaše tři otázky jsou trefy. Tvrdý duchovní pecky. Teda vy jste ale týpek! Jako byste mě kopnul do hlavy!“

Impulzivně mu podal ruku, trochu moc kostlivou na své mládí. Mondspiegel s rozpaky stisk přijal. Mých pět spouštěčů zní: není, nemá, chybí, ani, ani. Co jsem to vlastně řekl za tři otázky?

– – –

Jeho matka žila svou vdovskou láskou jako vyšším svěcením. Jak se jí vršila léta, její obzor se zužoval jako zornička oslněná prudkým světlem. Xandra ječela, že matka lže.

Malý korunní princ nevěděl, co si o tom myslet, a tak raději nemyslel vůbec. Dostal „šilhací brejličky“, v ordinaci každý měsíc zhasli a ve tmě se rozsvítil červený puntík. Dostával do ruky „kouzelnickou hůlku“ a měl ťuknout na tečku svítícím hrotem. Ty návštěvy ho znepokojovaly. Viděl zcela jasně tečky dvě. Nevěděl, která je ta pravá. Škvíra mezi tečkou, kterou viděl jen on, a tečkou, která tam prý byla doopravdy, se každý měsíc trochu roztahovala.

Přestože pátrání po vrazích jeho otce bylo dávno uzavřeno, matka se nikdy nevzdala. Občas tajemně naznačila, že ví věci, k jejichž zveřejnění dosud nedozrála doba. Uzavírala se ve svém tak statečném a pracovitém vdovství. Z práce spěchala rovnou domů, ke svým dětem, tomu jedinému, co jí zbylo. Obdivovali ji, ale nevyhledávali. Byla pořád víc podivínsky sama. Spala na válendě rozložené pro dva, na své půli. Od návratu z porodnice už ji nikdy nesložila. Její mrtvý manžel by si to tak přál.

Protože stejně jako Xandra byla i matka velmi hezká žena a stejně jako v Xandře v ní byl bludný kámen, měla i přes své samotářství řadu ctitelů. „Chcete vědět, jak s nimi naložila? To se vám, doktorko, bude líbit. Hádejte, když jste tak chytrá. Co udělá krásná, v květu let sexuálně opuštěná žena, když se jí někdo ve vší počestnosti dvoří? Aha, svítá. Musím končit. Heslo Šahrazád.“

– – –

„Mondspiegel! Úžasné! Číst to jméno trochu makarónsky, Monde-spiegel třeba, také by mě velmi pobavilo. Ale Měsíční zrcadlo – Speculum lunaris – vede. Speculative lunacy. Krásné, krásné! Co je ostatně vidět v tom zrcadle?“

Mára byl ve své nejroztomilejší náladě. Seděli v podkroví a pili tmavý čaj vonící kouřem, který připravila paní Karmen. Měl trochu štiplavou chuť.

„Slunce? Ovšem, Luna je kapesní zrcátko Slunce. Zvláštní úkol: zářit pouze odraženým světlem, že? Nepodceňujte jména, jsou to zaklínadla. Nomina-omina! Jména-znamení! Ale abych přešel k věci. Uvážil jste můj návrh, milý Mondspiegle?“

Mondspiegel velmi opatrně kývl.

„Výtečně, můj tým vám předem děkuje. Fáma a mystifikace jsou rodné sestry. Kdybychom mohli být s předstihem zpraveni o vašich akcích… Významně by to pomohlo výzkumu.“

Mára mu nalil další šálek. Kouřová chuť ještě zesílila, byl v ní teď podtón – a ne nepříjemný – čehosi, co mělo chuť horkého popela.

„Víte, proč je fáma tak vzrušující téma? Fáma je pravděpodobná. Aby se vůbec mohla ujmout, musí se nějak podobat pravdě. Také sledujete, jak mizí neuvěřitelné? Jeho panství je denně o kus menší, taje jako Antarktida. Dějí se tak šílené věci, že o čem už by si kdo troufl říci: Vyloučeno! To je neuvěřitelné!?… A neboť pravdu už jsme ze slovníku škrtli, pravděpodobnost ovládla svět. Kdyby se nám před očima stal zázrak, taky se nám bude zdát pravděpodobný.“

Náhle se Mára drobně zasmál a zahrozil mu jako nezbednému děcku:

„Ale ovšem, vím, na co se chcete zeptat… Přiznávám, občas i fámy tvoříme. V této nešťastné době, která už nezná poklid okurkových sezón, je velmi těžké najít něco, co by vůbec zaujalo publikum. Dnešní svět, drahý příteli, je stařec. Trpí pocitem, že všechno už tu bylo. Ostatně má pravdu, jak sám dobře vím.“

„Hm.“

„Jak? Nu, dáváme do oběhu zprávy s jistým stupněm pravděpodobnosti… a nikoli bez výsledku, ujišťuji vás. Málokdy se nám poštěstí přijít k hotovému. Kdybychom mohli jaksi odsát z vaší akce informace, ušetřilo by nám to spoustu práce… Asi chcete vědět, proč není zasvěcen pan Lokvenc. Zasvěcených má být minimum. Metodicky nejčistší je, když mystifikátor a výzkumník jsou si tak cizí, že by se ani nepoznali v davu. Potřebuji jednoho jediného spojence.“

„A co by ten spojenec měl dělat?“ promluvil konečně Mondspiegel.

„Ó, pouze mě informovat, jen informovat, nic víc. Když se dozvím o chystaných akcích, nasadím tým na čerstvou stopu.“

„Ale já na té inscenaci nepracuji.“

„Tím líp, Mondspiegle, tím líp! Vy jediný máte jistý mravní nadhled… cítím správně váš štítivý odpor k těmto… ohavné slovo: mystidramatům? K rozpuštění membrán mezi lží a fikcí? A nadto pro vás mám evidentní slabost, drahé Zrcadlo!“

„K čemu vám ta informace bude?“

„Budeme tam. Být tam je mimořádná šance, vždyť víte, tuna teorie nevyváží jediný gram praxe… Mí lidé budou pouzí pozorovatelé, nebudou průběh akce nijak rušit… I když, i když…“

„I když?“

„Ach Mondspiegle, jakému sloganu dáváte přednost? Způsob čtení mění znění? Bez diváka není dění? Nebo snad Diagnostik je půl diagnózy? Politika nevměšování je iluze. Existujete? Pak se vměšujete! Tento zrádný vratiproud strhne i ten nejtišší a nejprůsvitnější tým, jaký jsem schopen do úkolu poslat. Je to eticky subtilní problém. Možná se vám tento komplot příčí?…“

Mondspiegel se naschvál dlouze napil, aby získal čas. Kouřový pach budil dojem vedra. O patro níž se náhle ozval lux.

„Moment!“ vykřikl Mára a překvapivě mrštně vyskočil. Jedním skokem byl na chodbě, nahnul se přes zábradlí a volal nahlas, jak se volá na nahluchlé nebo jak se překřikuje hluk:

„Karmičko! No tak! Vypněte to! Honem!“

Seběhl ze schodů. Krátká potyčka hlasů, z níž Mondspiegel nerozuměl ani slovo. Zvuk zmlkl, jako by někdo vyrval šňůru ze zdi. Pak se Mára vrátil a jako kojná děcko houpal lux.

„Stará Karmen zkouší staré triky,“ vrtěl pobaveně hlavou. „Zkusím si s ním trošičku technicky pohrát. Je tak předpotopní! Už když jsem tu žil, tak fungoval jen nějakým zásahem shůry, nechci-li rovnou říct zázrakem. Víte, že je to vážně ten původní lux, co dal jméno všem přístrojům dalším, firemní značka Fiat lux?“

„Kolik času mám na rozhodování?“ zeptal se Mondspiegel opatrně. Mára se zlehka zamračil.

„Mondspiegle, Mondspiegle, dupete na brzdu i na plyn naráz. Nehrajete sám se sebou po večerech šachy? Ale že jste to vy, dobře. Stačí vám tři dny?“

– – –

„Special effect boy.“ Trevor Asbakian, původem Armén, se stal nositelem prakticky všech cen v oboru filmových triků. Během pětatřiceti let své působnosti v USA vynalezl řadu postupů a uplatnil je hlavně v katastrofických filmech. V šedesáti jako zázrakem přežil útok teroristů. Když se probral z bezvědomí, mluvil pouze arménsky. Ztratil pojem o své totožnosti. Protože byl boháč, žil v exkluzivním sanatoriu. Těšil se pevnému zdraví dalších dvacet let, ale už se nikdy nenaučil anglicky. Rád si nechával promítat filmy, z nichž na mnohých kdysi pracoval, ale vnímal je jako malé dítě. Splývaly mu s realitou a při děsivých scénách křičel strachy. Jednou, když na plátně vybuchla sopka – ten film mu vynesl prestižní cenu –, utekl z kina a už do něj nikdy nevstoupil. Zachráněnci, případ 32.

– – –

Noc byla neklidná. Srdce veslovalo hrudí jako bledé světlo. Chvílemi, v polosnu, pozbyl sílu se bránit, a láska se valila dlouhou vlnou, beztělá, děsivá, ne muž, ne žena, páření prázdna s prázdnem, touha, touha! –

dokonalost málem, málem dosažena –

– – –

málem ale znamená nedosažena.

V osm ho vysvobodil mobil. Nedosaženost ho učinila nesličným a pustým. Vanyš se ptal, jestli by směl přijít. Hněvivě odsekl, že ne.

– – –

„Drahý příteli, není-li to oslovení důvěrné až příliš, čekaje zvědavě na Vaše rozhodnutí, dovolím si Vás informovat, co je to v dikcionáři mystiků takzvaná adamská řeč. Inu, je to prosté. V dobách byvších, kdy páni mystici častěji líhali na prsou přírody, to byla víra, že příroda nám stále něco sděluje. Jak? To ví jen ona sama. A dešifrovat její kódy, to je pravý úkol mystikův. Všechno může být znamení – pád listu ze stromu, oslňující řečičky prasátek na zdi, náhlý sten jarní bouře v dáli i jepičí sňatky prachu s prachem v kornoutu světla z prasklé lucerny…

Ovšem dnes, kdy sám pojem příroda objal i hranatou nevlídnost města, to jsou i jevy zcela technického rázu: pet láhev, jež se nám zničehonic zakutálí pod nohy, v cizí kapse zazvonivší mobil, počítačový virus, reklama v metru… to všechno mohou být adamské čáry, čárový kód inteligentního světa, jenž s námi naléhavě chce navázat dialog.

Poněkud paranoidní představa, že? Ale zajímavá. Na známce, kterou zcela náhodně ozdobím tento dopis (jinou momentálně ani nemám), jsou Adam a Eva z jakési středověké rytiny.“

– – –

Šušul měla k pravdě vztah toužebného hněvu, kterému Britové – majíce na mysli osobnější city – říkají hate-love. Trvala na ní a vyžadovala ji. Jako myš v bludišti hledala ke svým cílům cesty, které pravdu obcházely zleva zprava, kličkovala minovými poli sofismat a konverzačních triků, ale nikdo ji nepřistihl při skutečné lži.

Nad řekou Mží mží

nad neřekou Nemží nemží

a tak je to s nepravdou

i s nelží

(napsala Alexandra Mondspieglová, 5. C)

Hladověla po vzdělání a lačně četla v pěti jazycích. V patnácti objevila své životní heslo. Byl to výrok jakéhosi obskurního indického agnostika. Jeho odpověď na cokoli zněla: „Kdybych se domníval, že ano či ne, nebo snad obojí zároveň, řekl bych to. Ale nemyslím, že je to tak či onak, ani však, že je to jinak, obojak, naopak nebo nejinak.“ Šušul ten výrok neznala, Xandra ho milovala. Ráda ho citovala v různých směšných formách: skandovala si ho v rytmu chůze, mumlala nosovým liturgickým hlasem a jódlovala ho.

Vzpoura dcery měla generální téma: Xandra číhala na sebemenší šanci, jak matce dokázat lež. S úmornou logikou hněvu jí vyčítala drobné nepřesnosti v řeči, točila se na banalitách a urgovala pozapomenuté sliby, o jejichž splnění nijak nestála. „Není to pravda, neříkáš pravdu!“ křičela přísným dramatickým altem. „Přiznej si konečně, že lžeš!“ Házela věcmi, práskala dveřmi. Dramatický alt se třepil pláčem. Jednou vzteky roztřískla láhev kečupu o zeď. Rudý flek přežil čtvero malování a jako mene tekel probarvil čtyři nátěry.

Matka, jíž smysl pro humor jinak naprosto chyběl, přivedla Šušul (ale možná že už Xandru) k zuřivosti vtipným jménem, které jí jednou přiřkla zcela věcně, jako by konstatovala jen holé faktum. „Ty jsi taková Zekla děkuju.“

Historka z doby, kdy byly Šušul tři roky. Zatoužila po hračce své sestřenice, po panně v růžových šatech. Sestřenka odmítla hračku půjčit. Šušul už tehdy měla reflexy zápasníka nindži. Panenku udrapla a utekla s hlasitým křikem: „Děkuju děkuju děkuju!“ Když jí chtěli hračku sebrat, tiskla ji k hrudi a s vrcholným zoufalstvím bránila svá práva: „Zekla děkuju!“ Poděkovala jsem. Za dar se děkuje, a tedy zpětným chodem: moc toho slova činí předmět darem. Byly jí tři, nevěděla, že panství slov taky někde končí. Později na této zkušenosti zbudovala pevnou tvrz.

Matčina mysl dospěla do polotekutého stavu. Potažena tenkou mázdrou reality, ožila bytostmi hlubin a sny. Matka se nemusela obtěžovat lhaním, skutečnost se jí přizpůsobovala sama. Já vím, dlužím vám vyprávění, jak to bylo s těmi nápadníky. Těšte se, doktorko, to se pobavíte! Matka je postupně všechny prokoukla. O čtyřech z nich (byli čtyři) došla k přesvědčení, že zabili mého otce nebo se do té vraždy aspoň zapletli. Jeden tehdy žil v cizině, jednomu bylo sotva patnáct. Myslíte, že jim to nějak vysvětlila? Ne. Prostě se s nimi den ze dne přestala stýkat. Zavěsila telefon a basta. Usmívala se tajným úsměvem děcka, které pochopilo anekdotu dospělých. Nikdy jim neřekla o svém jasnozření. O stříbřitých nitkách indicií, o nichž věděla jen ona. Nechtěla se pomstít. Chtěla jen znát pravdu. Nemusela jim nic říkat. Řekla to mně.

– – –

Hupity Dupity seděl na zdi / Hupity Dupity ze zdi spad / a celá králova jízda / a celé královo vojsko / ho nedovedly nazpět dát. – Je rozdíl mezi koncem odvolatelným a neodvolatelným. V hloubi svých úzkostí doufáme, že je zde soud vyšší instance, k němuž je možno se odvolat, a touto instancí je čas. Teď je tak, ale jednou… jednou… třeba zadlouho a třeba až na konci všech časů zase bude jinak, rány se zacelí, naši mrtví si jenom protřou oči a minulost se stane zlatým lógrem v nerozbitném hrnku věčnosti.

Literatura v nás tuto iluzi hýčká. Volnost, s níž s časem zachází, jako by jí podléhal či patřil, v nás budí konejšivý dojem, že všechno můžeme vzít zpět. Rozbitné věci lze bez rizika rozbít a na každé rozcestí se vrátit, neboť čas ochotně zruší svůj vlastní rozsudek. Je to nejtragičtější iluze vůbec. Pravý opak je pravdou: rozbitné rozbíjíme jednou provždy a rozcestí, ledva jím projdeme, zmizí z povrchu země. Co se stalo, stalo se navždy. Zpátky nevezmeme absolutně nic.

– – –

„Doktore! Máme novej námět! Z toho kouká fakt suprová story! A hlavně: ta ženská je k mání! Není to žádnej novinovej papír, ale maso kosti krev!“ Vanyš seděl na krajíčku židle, předkloněn daleko dopředu, v pozici vypravěče strženého vlastní řečí. „Ještě ji neznám, ale už vím, kde ji najdeme.“

„Tak vyprávějte,“ svolil Mondspiegel nerad. Ten samozřejmý plurál nijak nevítal. Neměl nejmenší chuť ten příběh poslouchat. Jen žádné maso, krev a kosti. Jen nic konkrétního! Žádné rty, chloupky, zatržený nehet. Žádnou krev.

„To je těžký. Já vím jen kousek tý zápletky a zbytek tuším, i když to může bejt úplně jinak, a v tom je ten narativní rajc! On mě varoval, že s tou ženskou musím děsně opatrně, jinak že zdrhne a už ji neuvidíme. Doktore, pojedem tam o víkendu spolu, jo?“

„Kdo vás varoval?“

„Ten chlápek… zastavil mě tuhle v televizi. Řek, že ví, co spolu chystáme, že je to náramnej projekt, a že by pro mě měl nějakej tip.“

„Lokvenc?“

„Ne, toho přece znám. Takovej už starej, ale pěknej, vždycky vyfiknutej… mluví šroubovaně –“

„Aha.“

„Jo, něco vám vyřizuje. Něco z bible. Já se moc nechytám, bible není zrovna moje hobby, ale vy prej už budete vědět, o co jde.“

„Co?“

„Že šest šest šest je nebezpečný číslo a že kdybyste chtěl, půjčí vám mnohem lepší kazety.“

Mondspieglovi zatrnulo. Byl si jist, že taška na fén po dobu Márovy návštěvy spala v prádelníku. Úkosem pohlédl na Vanyše, ale ten se tvářil zcela nezáludně.

„A ještě řek, že vám se ta dáma bude líbit.“

„Mně? Proč?“

„Co já vím! Třeba je ze stejný karmický líhně.“

„Hm.“

„To neznáte? Jak někoho vidíte poprvé v životě a poznáte ho? Prostě poznáte? Já myslím, že stejně se pořád potkávaj ty samý lidi. To jsou takový karmický spádový oblasti. Každej se narodí, kam patří, a tam se stovky inkarnací motá furt ta stejná parta. Láska na první pohled je nejlepší důkaz inkarnací, jakej znám.“

Dlaněmi si masíroval tenké uši. Byly průsvitné jak říční mušle.

„My lidi jsme strašně setrvačný. Grupujem se do takovejch… ornamentů, varírujem ty samý idiotský historky. Karma funguje jako ta nejblbější telenovela. Znáte to, jak se v každým díle najde nějakej dávno ztracenej bratr, nikdo neví, čí je vlastně dítě, chlap se zakouká do holky a ona je to napotvoru jeho sestra… Svět je kýbl plnej žížal, co po sobě lezou miliony let.“

Přátelsky se na Mondspiegla usmál.

„Třeba my dva. Hned jak jsem vás viděl v tom bufáči, mi ťuklo: starej známej! Od první vteřiny mě děsně serete. Já vás taky, že jo? Jasná zpráva! Karmický techtle mechtle! Proto se vás tak zuby nehty držím. Jestli si máme vyřídit nějaký účty, tak čím dřív, tím líp.“

Mondspiegel měl těch naivních řečí, Vanyše i sebe právě dost.

– – –

Sen. Vchází a nese vysavač. Kdo? Ten starý výzkumník nebo co on je vlastně zač, už jsem vám o něm jistě říkal… Proč mám už třetí den dojem, že vám o tom snu mám referovat? Taková pitomost. Vy mi to máte vyložit, za to vám přece platím! Ne, nechce se mi asociovat. Asociujte si sama. Nese lux!

– – –

Matka ten pojem neznala, ale k ní pořád mluvila adamská řeč. Xandra z ní zavile dělala lhářku, ale matka byla posedlá hledáním pravdy. Ona věděla, že pravda existuje, pevný bod pravdy nikdy nezpochybnila. Neuznala ani romantický ortel („Hledejte, a nenajdete“), ani ortel postmoderní („Nehledejte, není co“). Zoufale chtěla pochopit, proč její muž zemřel. Dělala stejnou metodickou chybu jako lidstvo. Chtěla vědět proč a ptala se jak.

„Nemůžu ho ani cítit,“ řekla do tečky o jednom z hostů. Víckrát nepřišel. Nebyla pohoršená nebo mstivá. Těšila se z těch malých objevů bezelstně jako houbařící dítě. Až jich nasbírá dost, všechno pochopí.

Moje matka měla mimořádný čich. Sloužil jí ale velmi zvláštně. Stávalo se, že se s lidmi přátelila léta a odepsala je pak během odpoledne. Jenom lehce rozšířila nozdry: „Já vím, já vím.“ Nějak v ní náhle uzrál pocit, že jsou zapleteni do otcovy vraždy. „Zapleteni“ bylo dobré slovo: vyjadřovalo přesně tu míru viny, která ji ještě nenutila trestat, ale dovolila jí ty lidi opouštět. „Však oni se prozradí sami,“ říkala s povzdechem a zasněně vrtěla hlavou. Zasvěcovala mě jenom do rozsudků, důkazy nikdy nezveřejnila.

Ten odepsaný host byl její mladý ctitel. Věkově byl někde mezi námi, zastupoval zahraniční firmu, která jí půjčila počítač. Počítače byly dosud novum. On do nich byl blázen, a když viděl, že ji pro ně zapálí sotva, o to horlivěji zasvěcoval mě. Za jejími zády mi půjčoval diskety s hrami, které tady ještě nikdo neznal. Pro mě to byl umělý ráj. Celé hodiny jsem jako šílenec jezdil v neexistujících autech, střílel jsem neexistující lidi, drancoval celý neexistující vesmír… Byla to první a taky jediná forma moci, kterou jsem vůbec znal.

Mladík našel v mé matce zalíbení. Asi rok k nám pravidelně chodil a zíral na ni jako na obraz. Jednala s ním jako s mladším bratrem. Jednou ji poprosil o přemáchnutí zpoceného trika. Udělala to ochotně a zapudila ho. Rozšířené nozdry, spiklenecký povzdech: „To je strašně nebezpečný člověk. Přináší neštěstí. Ty jsi ho prokoukl taky, viď?“ Dodnes nevím, čím v ní ten pán vzbudil podezření. Jestli spoléhala na mou paměť, není na co. V den otcovy smrti mi byly minus tři dny.

Matčin svět byl pilný žalobník. Vyprovázela hosty s úsměvem a zavřela jim svoje dveře navždy. Když telefonovali, prostě zavěsila. Logika jejích objevů ležela hlouběji než skládka jaderného odpadu. Doktorko, držte se, přijde pointa: instinkt mé matky byl naprosto správný. Ten muž roznášel virus smrti. Končím! Pokračování příště! A dnes v noci budu křičet ze sna: Ne já! To ten s tím upoceným trikem, ten tě zabil! Mami! Ne já!

– – –

Skupina konečně došla k rozhodnutí. Osobou X bude stárnoucí zpěvák, idol tří generací a jeden z nejbohatších lidí v zemi. Byl pro tu roli mimořádně vhodný, neboť právě vydal silně kontroverzní knihu Pět tisíc milostných dopisů ročně, což údajně byla reálná cifra z dob jeho zenitu. Obsahovala úryvky ne snad pěti tisíc, ale pěti set vyznání lásky, jichž se nejrůznější lidé dopustili vůči Olegovi N.

„Je to k zblití,“ tvrdila Babeta, která dostala za úkol zjistit, jestli by z knihy nešlo něco vytěžit. (Zmáčknout tomu mrzákovi koule, podle přesné formulace Edy L.) „Kdo se nechce už nikdy zamilovat, tohle mu totálně zhnusí slovo láska: jako když si starej alkoholik cvakne antabus.“

Byly tam dopisy od dětí, jež ještě nevládly tužkou a jejichž žvatlání stenografovaly pyšné matky, básničky školních holčiček, listy žen svobodných i vdaných, gayů, stařen (dvěma pisatelkám bylo víc než devadesát), listy choromyslné i listy plné ducha, blouznivá něha, zchytralé lichotky, jitřní sny panen, masturbační splašky, obětní kameny úcty, důvěrná sdělení ze dna nespavosti i katalogy erotických služeb: byly tam všechny tváře lásky známé krásnému písemnictví, zhoubné bujení.

„Tomu bych v tom metru fakt dala pod prdel bombu! Kéž by se ve velkým detailu pochcal strachy!“ zuřila Bety mezi deklamací zvlášť pikantních kousků. „S tímhle samožerským hajzlem žádnej soucit! Co je poselství tý knížky? Že někoho milovat je trapný, láska je hnusná, úchylná a hlavně: ne-o-pě-to-va-tel-ná!“

O. N. měl na krku bezpočtu žalob, byl semlet masovými mlýnky kritik, kniha dosáhla už pěti vydání. Vypadal sotva na padesát, ale za to vděčil penězům a péči, ve skutečnosti mu bylo mnohem víc. Uměl bezkonkurenčně prodat své poněkud obojetné kouzlo, byl ještě krásnější než v mládí, dosud neženatý, a jeho soukromí bylo černým trhem fám.

„Už jdeš, Mondy? Tys to četl? Nechceš půjčit?“

Stál celý čas mlčky mezi dveřmi, neschopen odejít, srdce mu tlouklo až v krku. Nedotkl by se té knihy prstem. Pro něj byla napuštěná jedem.

„Dobře děláš. Já to taky neměla číst, jestli se chci vůbec někdy vdát.“

Zpěvákovo jméno pracovalo pro něj: monogram mu byl firemní značkou. Přísně tajil, jak vlastně zní jeho příjmení, zpochybňoval dokonce i jméno Oleg: „Můžete mi říkat prostě O!“ Nikdy s nikým doopravdy nežil, ani slizký čenich bulvárního tisku žádné hlubší svazky nevyčenichal. Vznikaly fámy, že je pedofil, homosexuál, impotent, narkoman: žádná nezapustila delší kořen. Na otázky o své minulosti nikdy neodpovídal. Měl pečlivě pěstěný image Adama v ráji, který teprve dychtivě vyhlíží hada a jehož půvabná nahota vzrušuje o to více, protože on sám ještě neví, že je ON.

– – –

„Vážený pane Vanyši, jenom pár poznámek k té práci. Každý seriál lze řešit dvěma způsoby. Buď jako uzavřené epizody – začít od nuly a skončit pointou. Nebo stylem nikdy nekončíme: děj se střihne v nejnapínavějším místě a dovypráví se až příště. (Což, jak Vás jistě napadne také, připomíná princeznu Šahrazád.)

Oba modely mají své výhody. Prvý dává rychlou satisfakci. Pochopení nezávisí na ničem, co předcházelo, a nepodmiňuje žádný budoucí děj. Druhý nedisponuje silou ,vševysvětlujícího konce‘ (promiňte, že poučuji, ale v naší kultuře je hluboce zakořeněn zvyk chápat odzadu), zato v divácích budí zvědavost. Nesnášíme nedopovězenost a touha po nějakém konci nás vmanévruje do závislosti na seriálu. Tak o tom prosím uvažujte… a s pozdravem – (Jakou řečí ta paní mluví? Opravdu mám jet na ten noční výlet? Neměl byste s ní být radši sám?)“

Zpětný mail: „Bingo! Ty tři otázky byly o životě, tahle je o smrti. Znáte pojem tršná – žízeň, touha být? Převtělujem se z přesně stejnejch důvodů, jako si pouštíme tu bednu. Svět je průser, ale lezeme sem pořád znova jako blbci. Furt doufáme v ten vševysvětlující konec a furt nic. Inkarnace nejsou žádný Z pohádky do pohádky, jen Z upoutávky do upoutávky. Tak co, nedáte se taky na buddhismus? Třeba by Vám to vylepšilo karmu. Nic si z toho nedělejte, že Vás seru. Jo a L.H.P.T. není paní, ale slečna. Umí děsně moc jazyků, dokonce i česky. Nemluví žádným. Jasně že máte jet se mnou! Srdečně Váš V.“

– – –

Svou sestru Šušul takřka neznal. Byla jen rušivým tělískem v přehřáté inkubátorové škebli, z níž ho matka nikdy nevyndala, ovšem až na tu epizodu s ledničkou. Svou sestru Xandru měl rád: deset dlouhých let ji měl raději než kohokoli předtím nebo pak. Byla jeho šnorchlem do lidského světa. Její nezničitelná a trochu extatická živost mu dovolila věřit, že svět je přese všechno obyvatelný. Držela nad ním panovačnou ruku starší sestry. Byla dobromyslná a zlomyslná. Genová závěť jejich společného otce na ni vzpomenula darem, který už na korunního prince nezbyl: smyslem pro humor.

Později ji pokládali za velikou krásku, ale v pubertě to byla vyčouhlá a dlouhonohá holka, z jakých se občas rodí topmodelky a pár let vypadají jako komáři. Všechno hnala do extrému, nesnášela střední proudy. Zbláznila se do makrobiotiky a odmítala cokoli jiného jíst. Jang stahuje, jin roztahuje. Vesmír se smršťuje, rozpíná, vesmír dýchá. Všechno neživé i živé ovládá polarita. Sůl je jang neboli energie mužská, cukr je ženská energie jin.

Jednou se Xandra octla v televizi, jako „laický divák“ v debatním pořadu o stravování. Proč zrovna Xandra? Už tehdy měla vzrušující pověst. Kolem stolu seděla hrstka univerzitně vzdělaných výživářů a jedna nápadná vytáhlá dívka, která se právě líhla z komářího stadia.

Moderátor se zeptal na škodlivost cukru. Otázka byla trochu zlehčující. Xandra prudce vstala. Rázem se k ní obrátily obě kamery.

„Já vám řeknu, co děláte svému tělu, když solíte a cukrujete!“ řekla tónem, jímž se recituje blankvers. Pak si s výkřikem „Cukr!“ vyťala políček pravou rukou, ihned se stejně udeřila levou a nahlas vyjekla: „Sůl!“ Na tvářích jí naskočily rudé skvrny. Chvíli stála zpříma jako voják, pak si v šokovaném tichu sedla. Byla to nejpřesvědčivější chvíle celého nudného pořadu. Na diváky udělala mocný dojem. Bylo to cestovní kočičí peklo. Ode dne, kdy jí vyrvali panenku v růžových šatech, Šušul přestala věřit slovům. Slovo nemá žádnou sílu. Sílu má jen čin.

– – –

Sílu má čin: MARA company bez vysvětlení zrušila smlouvu. Babeta dostala chřipku. Metro na poslední chvíli odmítlo poskytnout prostor. K Mondspieglově úlevě se zdálo, že spiknutí faktů se vyjádřilo jasně a žádné mystidrama nebude.

„Vážený doktore Měsíční zrcadlo, věřil jsem, že pochopíte, že pro výzkum bude rozhodně lepší, budeme-li se držet v pozadí. Naše firma se z projektu zdánlivě stáhla. Doufám, že Vás nijak nezasáhne bledý a jistě oprávněný hněv pana Lokvence.“

Pak se nečekaně povedlo zajistit jinou variantu. V příměstí byl rozkopaný tunel. Práce skončily po geologické expertize, která objevila vážné trhliny. Tunel nebyl zprovozněn a ústí rychle zarůstalo křovím. Tedy ne metro, ale autobus.

„Byl bych Vám mimořádně vděčný, kdybyste mne informoval o všech plánech studia. Co se finanční stránky týče, studio nepřijde zkrátka. Naše firma brzy najde způsob, jak se revanšovat. Ovšem nikoli svým jménem a nikoli teď.“

Noční linka na takzvaný Milionář – kopec na okraji města, který vykolíkovali čerství zbohatlíci – nenápadně sjede ze své trasy a zabrzdí až v jícnu tunelu. Dostat tam O. N. bude snadné, má dům na Milionáři. Jeho chrysler dostane botičku a žádný taxík už nebude k mání. Akce se chystá na příští víkend.

„Drahý Mondspiegle, vřelý dík za zprávu o akci Tunel. Věřil jsem, že nás podpoříte. Velmi, velmi vděčen! Mára. Douška: Lux už je připraven. Smím doufat, že Vás opět uvidím?“

– – –

Bylo mi třináct, sestře osmnáct. Procházela bouřlivým stadiem vzpoury a spala s bytostmi všech tvarů, pohlaví a snad občas i živočišných druhů. Víte, doktorko, že jsme si dopisovali? Bydleli jsme v jednom bytě, ale psali jsme si takřka denně. Směl jsem jí psát jen cizím jazykem. Dopisy v češtině trhala bez přečtení. Napsal-li jsem jí německy, odpověděla anglicky či rusky. (Dokonce jeden čas studovala sanskrt, ale tak daleko jsem za ní nemusel.) Vracela mi mé niterné výlevy – první a poslední upřímnost, které jsem vůbec byl schopen – s opravenými chybami a posměšnými poznámkami. Ano, měl jsem ji moc rád. Nemám zdaleka takový talent na jazyky jako ona. Můj esej (souhrou náhod o mystifikaci!) komisi nijak neokouzlil, ale dík sestřině drezúře jsem v jazykových testech získal maximum. Vzali mě na vysokou školu. Sestra zmizela.

– – –

Dovnitř, ven, dovnitř, ven, v tom je radostné tajemství konce. Nic nekončí. Nic je jen zlaté semeno, ve kterém spí vesmír. Vesmír se smršťuje, rozpíná, vesmír dýchá. Zemřít není nic horšího než zavřít knihu. V knize je příběh navždy nezničitelný. I kdybychom se k ní již nevrátili, i kdyby byla vržena do plamenů, principiální opakovatelnost čtení odnímá konci všechnu katastrofičnost. Katastrofé je jen tím, čím vždycky byla: obratem. Strofé znamená sloku, ale původněji obrat, vracení se veršů, kata- je řecká předpona protipohybu. Ven, dovnitř, ven, dovnitř… Ráj ztracený a znovu nalezený. Hupity Dupity na trampolíně času. Sladká sůl, slaný cukr… (sem něco o extrémech, zeptat se X na jin-jang).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Happy end.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.