JINDŘICH MALŠÍNSKÝ

PRINCIPÁL

RODINNÁ SÁGA O HERECKÉ KOČOVNÉ SPOLEČNOSTI ONDŘEJE ČERVÍČKA

2015

MOTTO

NÁPIS NA HROBĚ ONDŘEJE ČERVÍČKA V BAVOROVĚ:

JEST VAVŘÍN TVOJÍ PODUŠKOU, JENŽ PROVÁZEL TĚ CESTOU TRNITOU: NECHŤ SLAVNĚ DÁ TI SPÁTI,

NEŽIL’S MARNĚ PRO VLAST MÁTI.

ONDŘEJ /ANDREAS/ ČERVÍČEK

SE NARODIL 16. ČERVNA 1844 V PRAZE

A ZEMŘEL 16. ÚNORA 1928 V BAVOROVĚ

Tento román je založený na biografické a historické pravdě a je dokreslený fantazií spisovatele, vnuka Ondřeje Červíčka. Faktografie je uvedena v příloze.

Jindřich Malšínský

* * *

Co pro nás znamená divadlo? Bezpochyby záleží na osobní zkušenosti – kolik dotázaných, tolik názorů.

Osobně si myslím, že divadlo by mělo být nedílnou součástí každého z nás, i když se v dnešní době zdá, že velká většina z nás upřednostňuje jiný druh odpočinku a zábavy. Vždyť si zkusme společně rozvzpomenout, kdy jsme se naposledy rozhodli využít možnost a zhlédnout některé představení z repertoáru divadla, jež bychom jistě nalezli ve svém okolí?

I dnes vidíme především pozlátko úspěchu a slávy některých známých, vyvolených a společností oblíbených herců a je poněkud k zamyšlení, že se do povědomí nás diváků dostali především díky populárnosti některého z oblíbených televizních seriálů. Jen málokdy na základě svého profesionálního výkonu v některém ze svých představení, proto si myslím, že ani dnes není snadné živit se výlučně divadelním chlebem. Měli bychom proto přispívat k tomu, aby divadlo vzkvétalo i v dnešní uspěchané moderní době, neboť v dobách minulých muselo si svou existenci velmi tvrdě vydobýt. To, že boj byl nakonec úspěšný, není však zásluhou naší, ale zásluhou několika obětavých, nadaných a silných jedinců, kteří se nebáli věřit v budoucnost českého divadla. Právě díky nim a jejich zarputilé vytrvalosti můžeme dnes sledovat a sklízet plody jejich úspěchu. Dbejme proto společně o to, aby se vzhledem k vytíženosti dnešní doby situace neopakovala.

Vydejme se proto společně po stopách jedné z kočovných divadelních společností, které se tolik zasloužily o budoucnost dnešního divadla. Nechme se přenést do doby, kdy byla naše krásná čeština ještě v plenkách a o její rozkvět se zasloužili nejen naši obrozenečtí velikáni, ale také obětavci a milovníci divadla, kočovníci, kteří před sebou neviděli, vlastně ani nemohli vidět, konec své cesty a úspěch svých nadějí a snů.

Jihočeský spisovatel Jindřich Malšínský je jedním z potomků menší, i když neméně významné, kočovné společnosti. On sám dnes žije v malém městečku na jihu Čech, v prostředí, které je jako stvořené pro poklidné vzpomínání. Právě díky jeho rozhodnutí vydat se na spisovatelskou dráhu se nyní můžeme setkat s osobností jednoho z potulných kočovníků – principálem Ondřejem Červíčkem.

Na základě spisovatelových vzpomínek budeme moci společně sledovat boj, mnohdy doslova o přežití, strádání, ale také úspěchy této divadelní společnosti. Příběh, který nám autor předkládá, je výjimečný tím, že je z něj cítit nejen lidskost, ale také silná autenticita a odhodlání, které je vlastní nejen tehdejším kočovníkům, ale i všem potomkům tohoto rodu.

Jindřich Malšínský je posledním žijícím vnukem Ondřeje Červíčka, ale k jeho odkazu se hlásí i rod Hrušínských, kteří dokázali rodinnou tradici udržet, ba dokonce ji velmi úspěšně reprezentovat až do dnešních dnů.

Nechme se proto ovanout duchem letitých vzpomínek a věřme, že až se na křídlech času vrátíme zpět, pokusíme se udělat vše proto, aby pro náš národ divadlo nikdy nezaniklo.

Mgr. Lenka Lisovik

* * *

Šeptám potichu, docela tichounce, snad to na mne nikomu nepovíte, to co jsem slyšel z vyprávění mého otce. Tvrdil, že to je pravda pravdoucí a když by bylo třeba, že na to může přísahat. Jeho otec, děd a snad i praděd byli muzikanti, herci anebo obojí a žádná muzika se bez nich neobešla. Hráli na ševcovském bále, v kostele, při křtinách a pohřbech a jeden z nich hrával na kontrabas dokonce ve Stavovském divadle. Kdoví, jestli to není právě ten, o kterém píše Karel Havlíček Borovský:

Táhli hudci k bálu,

až pan Červíček

samým kvapem ztratil

z basy kolíček,

a když přišli k viklovskému brodu,

zpozoroval tu svou velkou škodu

na stoku dvou řek.

Možná to bylo jinak, ale s největší pravděpodobností právě tady začínají historicky doložené prameny muzikanství a herectví rodu, o kterých vám budu vyprávět.

* * *

Stanislav byl synem měšťana Stanislava Červíčka a Doroty, rozené Konvalinkové, z České Skalice. Rodiče měli na náměstí dům a patřili mezi občany, kterých si sousedé považovali a zdravili úklonou a smeknutím pokrývky hlavy.

Malý Stáňa ve škole dobře prospíval a učení mu šlo jako na drátku. Po vyučování se s kluky honil, hráli škatule, škatule hejbejte se, panáka, školku a všichni ho uznávali jako organizátora jejich her a radovánek. Na odpoledních sedánkách městských paní a dívek, s kloboučky a slušivými šatičkami, předváděl vlastní pohádku o hloupém kocourovi a chytré myšce, která ho vždycky přelstila, a pak se mu vysmála. Hlubokým hlasem skuhral jako kocour a vzápětí se pitvořil a pištěl jako neposedná myška. Pohyby napodoboval nemotorného kocoura a hned nato křepčil jako jeho neposedná a vychytralá kamarádka.

Rodiče byli nadšení ochotníci. Otec hrával milovníky a později charakterní role, matka naivky, a když přibrala na váze, hrávala nafrněné paničky, zrovna takové jaké se scházívaly na nedělních odpoledních sedánkách. Tatík zamlada hrával na housle a jeho žena, tak jak to v lepších rodinách bývalo zvykem, na citeru.

Když chlapec povyrostl, začalo se v rodině muzicírovat. Otec, s knírem a napomádovanými vlasy uprostřed hlavy rozdělenými pěšinkou, vytáhl na chodbě ze skříně housle, utřel z pouzdra lety usazený prach, přejel smyčcem přes struny, vzal ladičku s komorním – á, a začal ladit. Nejdříve strunu – a, pak v kvintách ostatní struny, potom smyčcem přejel přes struník, znovu kolíkem doladil, spokojeně pokýval hlavou a požádal manželku, aby přinesla citeru. Staník se nestačil jejich počínání divit. A což teprve, když spustili Wiegenlied od Mozarta a začali zpívat Schlafe, mein Prinzchen, es ruhn. Schlafen und Vögelchen run… Kluk seděl na pohovce jako přibitý a nespustil z rodičů oči.

Po skončení otec vážným hlasem pronesl své ženě: „Pozoroval jsem unsere Knabe a došel jsem k názoru, že je čas, aby se začal učit na nějaký inštrument, nejlépe na housle.“

V pondělí ráno matka vystrojila chlapce a společně s otcem se vydali ke kostelu a kolem kašny do Farní ulice k domu, odkud z dálky byl slyšet zvuk lesního rohu. Vystoupali po červotočem prolezlém dřevěném schodišti, které delší čas nevidělo vodu a kartáč, do poschodí. Otec se zaposlouchal a zaklepal na dveře, odkud se ozývala lahodná skladba připomínající myslivecké halali. Po čtyřech taktech se k lesnímu rohu přidal druhý a nádherné tóny se rozléhaly chodbou a otevřeným oknem do ulice. Lidé se zastavovali a zbožně naslouchali vznešené hudbě připomínající lovce důstojně stojící v řadě a vzdávající hold na zemi rozloženým úlovkům. Otec se nesnažil dalším zaklepáním narušit atmosféru té krásy a společně se synkem stáli jako přimrazení.

Když dlouhým tónem v pianissimu skladba skončila, ozval se z ulice potlesk a otec se znovu odvážil zaklepat a na hlasité vyzvání „Herein!“ vstoupili do třídy.

Uprostřed místnosti s několika skříněmi, dřevěnými stojany na noty, clavicembalem a spoustou dřevěných, smyčcových a žesťových nástrojů stál asi desetiletý černovlasý a kudrnatý chlapec s lesním rohem pod paží a malý, přitloustlý, plešatý učitel. S tatínkem se srdečně pozdravili, podali si ruce, navzájem se hluboce ukláněli a pedagog nabídl tatínkovi židli, která stála u okna přistrčena k masivnímu psacímu stolu v rohu učebny. Na něm byl kalamář, ořezaná a zašpičatělá brka, stoh not a zobcová flétna. Učitel pokynul chlapci, že pro dnešní den výuka skončila. Hoch vyňal z nástroje nátrubek, vypustil klapkou vodu a opatrně vložil do pouzdra vyloženého zeleným sametem. U dveří se hluboce uklonil a se slovy spánembohem odešel.

„Spánembohem,“ odpověděl učitel a dodal „Merken, üben und üben! Velice nadaný žák. Přímo od pána Boha.“ Pak se obrátil na tatínka: „Co mohu, vašnosto, udělat pro vás?“

Pan učitel Jedlička, jako většina občanů městečka, mluvil česko německy. Čeština se teprve nesměle klubala na svět jako závan nové doby a společenského pokroku, ale zaplať pánbůh i za to. „Vedu vám ukázat synka. Byl bych rád, kdybyste posoudil, jestli má k muzicírování talent a jaký inštrument by byl nejlepší,“ oznámil pan Červíček účel své návštěvy.

„Chlapec je na svůj věk dobře rostlý. Musím vyzkoušet sluch a potom způsobilost pro nějaký ten inštrument.“ Pravil pan Jedlička a přistoupil ke zkoušce sluchu. Staník musel zazpívat písničku, opakovat tóny zahrané na čembalu, vytvořit trojzvuk, zazpívat na slabiku – la pět za sebou jdoucích tónů v různých tóninách a vrátit se zpět k prvnímu. Učitel zahrál durový akord a následně mollový a chtěl vědět, čím se od sebe odlišují. Staník bez rozmýšlení vyhrkl: „To první zní vesele a to druhé smutně.“

„Bravo, bravissimo! Sluch má dobrý, dokonce velmi dobrý,“ vyhodnotil učitel první a nejdůležitější předpoklad budoucího muzicírování.

Potom si prohlédl postavení zubů, prsty na rukou a zeptal se na školní prospěch. Staník se začervenal a otec hrdě prohlásil: „Což o to, na školní zprávě měl samé jedničky a ve škole er ist einer der besten Schüler.“

„To je všechno, co potřebovat vědět, Herr Červíček. Myslím, že by se měl začít učit na housle a později na nějaký dechový nástroj.“ Pochvalná slova dodala Staníkovi odvahu a bez rozpaků prohlásil, jestli by se mohl učit na ten instrument, který ležel na desce čembala.

„Dobře ses rozhodl. Lesní roh, nebo jak my muzikanti říkáme horna, je královský nástroj,“ podotkl učitel, uchopil nástroj a zahrál královskou intrádu. Nejdříve hlasitě a pak zvuk ustupoval do piana, pianissima až jakoby v dálce zanikl.

Při loučení se pánové navzájem ukláněli a bylo vidět, že spokojenost je na obou stranách.

* * *

Po prázdninách si to malý Stanislav vykračoval s houslemi k panu Jedličkovi. Učitel měl dobrou náladu, posadil chlapce na rozviklanou židli, vzal housle, chvíli ladil a s patosem v hlase pravil: „Zavři oči, na nic nemysli a jen polouchej.“

Jeho prsty se lehce pohybovaly po hmatníku a housle tančily menuet z Mozartovy Malé noční hudby. Konec. Ticho.

„Takhle budou za několik let zpívat tvoje housle také a lidé budou poslouchat, tleskat, volat bravo a ty ve slušivém, černém obleku se zlatým lemováním a dvěma řadami ozdobných knoflíků se budeš na všechny strany uklánět a na závěr přidáš ještě jednu skladbu.“

To se chlapci líbilo a doma matce vyprávěl, jak jednou bude stát na podiu a uklánět se aplaudujícímu publiku a na jejich přání přidá jednu nebo dvě krásné melodie od Mozarta. Wolfgang Amadeus Mozart byl učitele Jedličky oblíbený skladatel a často o něm svému svěřenci vyprávěl a přehrával operní arie nebo drobné skladbičky, povídal mu, jak pětiletý hošík se svou sestrou Annou Marií, řečenou po domácku Nannerl, spolu s otcem koncertoval na šlechtických zámcích a mnohdy ho navoněné ženy s krásnými parukami mohly v objetí umačkat.

Cvičení klučíka bavilo a často ho musela matka od housliček odhánět, neboť jí neustálé vrzání lezlo na nervy.

Když necvičil, běhal s kamarády po lese a hráli si na vojáky. Doma matka spráskla ruce: „Proboha, je to možný? Seber si, špindíro, svých pět švestek a nechoď mi na oči!“ Potom zavolala manžela, který se vzpomínkou na klukovká léta pousmál, odvrátil se od po uši zabláceného synka a přísným hlasem ho pokáral: „Jsi rozumný chlapec a děláš nám radost, a proto tě nepotrestám. Své matce přiděláváš práci, ale kdyby se to příště opakovalo, musel bych sáhnout po rákosce.“

Chlapec si klekl na kolena, sepjal ruce a pláčem přerývanými slovy prosil za odpuštění: „Maminko moje zlatá, věřte, že je mi to líto a že se budu nadále snažit vám dělat jenom radost,“ vstal a oběma rodičům políbil ruku.

Matka malého plačícího provinilce svlékla, vydrbala v dřevěných neckách a uložila do postele. Na úklid, praní a další domácí práce měla pomocnici, dcerku své sestry z nedaleké vesnice. Elsa bylo děvče pohledné, krev a mlíko, pěkně urostlá, a protože na vsi moc nápadníků neměla, sloužila u své tety, zatímco tetička vysedávala s ostatními ženami na zahradě a pomlouvala tu nebo onu, která na sezení zapomněla. Ve volných chvílích vyšívala doma barevnými nitěmi květiny na ubrusy nebo štrikovala na zimu ponožky.

Za několik dní se kluci sešli u lesa a ani jeden z nich si nechtěl hrát na vojáky. „Budeme si hrát na schovávanou,“ navrhl Hans. To zase tak špatný nápad nebyl. V lese se můžeš schovat za keř, přikrčit se za pařezem, zalehnout do příkopu a přikrýt se větvemi nebo dokonce vyšplhat na strom.

Hans si na hru vyvzpomněl, a tak stál za vzrostlým smrkem a se zavřenýma očima odpočítával po desítkách do sta. Na konec hlasitě zvolal: „Před pikolou za pikolou nikdo nesmí stát. Já už jdu!“

Hra se několikrát opakovala a chlapci se u „pikoly“ střídali. Sluníčko se pomalu schovávalo za hory a poslední hru pikal za stromem Staník. Jakmile se vydal hledat poschovávané kamarády, vyrazil z nedaleké skrýše malý Kuba a utíkal k „pikole.“ Staník ho zpozoroval a rozběhl se, aby malého kamaráda předhonil. Co čert nechtěl, zakopl o pohozenou větev a natáhl se jak široký tak dlouhý. Upadl na zbytek ztrouchnivělého pařezu a z obličeje mu začala téct krev. Kluci celí vyděšení ho plačícího dovlékli domů, zabouchali na vchodové dveře a utekli v obavě, aby z toho neměli nepříjemnost. Tentokrát se zhrozila Elsa. Milostpaní odešla do města, a tak ošetření rány zbylo na ní. Chvíli pobíhala bezradně po světnici, pak jí přece jen napadlo přiložit na obličej kapesník a bratrance utěšovat, že to nic není a než se ožení, bude všechno v pořádku. Když se matka vrátila, nejprve se zlobila, ale když viděla stále krvácející ránu, poslala Elsu na náměstí pro doktora.

Byl večer a doktor Etzler po opakovaném zabouchání na domovní dveře šel otevřít. Nejdříve myslel, že se něco stalo děvčeti, ale ta mu přes srdceryvný pláč vypověděla, co se přihodilo malému Stanislavovi a že milostpaní prosí, aby rychle přišel krvácejícího chlapce ošetřit. Rána sem, rána tam, pomyslel si doktor. To kdybych měl chodit ke každému klukovi, který v lese upadne, tak bych se uchodil a na to už taky nemám léta. Přesto si na chodbě oblékl připravený kabát, nasadil klobouk, uchopil černý kufřík a společně s Elsou se vydal k domu pana Červíčka. Děvče pospíchalo, a tak mu nezbylo nic jiného, než také přidat do kroku. Když se podíval na stále vzlykajícího hocha a pobledlou matku, odkryl zakrvácený šátek z rány, zamračil se, nazvedl husté obočí a otevřel kufřík, vyňal vatu, desinfekci, jehlu, nit a do válečku smotaný pás bílé látky. „Milostpaní, tak to budu muset sešít.“

Milostpaní začala naříkat, dovolávala se všech svatých a lomila rukama. Pan doktor vyčistil ránu, desinfikoval jehlu s navlečenou nití a přitom uklidňoval matku a stále plačící děvče. Stačily tři stehy, načež si utřel z čela pot a posadil se za stůl. Bolestí hlasitě křičící hoch se utišil, Elsa si utřela slzy a paní Červíčková přichystala panu doktorovi pohoštění. Ten se nedal pobízet a pustil se do na plátky nakrájené tlačenky s octem, cibulí a chlebem a přiťukl si s paní domácí kontušovkou na zdraví. „Chlapec při vší smůle měl velké štěstí,“ pravil a utřel si ústa kapesníkem. „Stačil kousek a přišel o oko. Teď už to bude dobré, ale malá jizva po šití mu pod okem zůstane. A kdepak se, milostivá, zdržel pan manžel?“

„To víte, nejdříve práce a potom rodina. Udržet si postavení není dnes snadné. Pane doktore, zítra se přijde s vámi vyrovnat.“

„Není třeba pospíchat, vždyť se léta známe a já jsem kdykoliv připraven vám pomoci, kdyby, nedej bože, se zase někomu něco přihodilo.“ Políbil milostpaní ruku, zamával Else, která se trochu zarděla a vyprovodila pana doktora ke dveřím, kde mu předala od paní balíček s výslužkou.

Staník spal a ráno se sháněl po něčem dobrém do žaludku. „Děkuji ti, bože, jak má chuť k jídlu, tak to bude dobré,“ pokřižovala se matka a na přání maroda připravila krupicovou kaši s kakaem a máslem. Za několik dní dovedla Elsa chlapce k panu doktorovi, aby vytáhl z rány stehy a rozhodl, jestli může jít do školy. Trochu se bál, ale před dívkou se tvářil hrdinně.

Lékař ho pochválil a jeho odvahu odměnil ještě týdnem rekonvalescence, aby se do rány nedostala infekce. Staník v duchu zajásal, ale posléze si doma přiznal, že ve škole mezi spolužáky by to bylo lepší. Po týdnu si ho kluci ve třídě zvědavě prohlíželi, protože šití rány je úplně něco jiného než látání děravých kalhot. Celkovou situaci zhodnotili slovy, že je to už docela dobré a mentorsky přidali, tak jak to slýchávali od rodičů, aby si příště dával větší pozor.

Pan učitel Jedlička přivítal svého žáka fanfárou na lesní roh a cukrkandlem, který měl připraven na stolku, prý pro strejčka Příhodu, na květy ozdobeném porcelánovém talířku s vlnitým, zlatem zdobeným okrajem, hned vedle kalamáře. Žáci a sousedé věděli své. Pan učitel rád pojedl slané i sladké, popil a v hospodě ještě než usedl, šenkýř čepoval holbu pěnivého moku, která ten večer nebyla poslední. Jedlička byl řadu let vdovec a veškerá jeho činnost spočívala v muzicírování a v konzumaci dobrot z vepříka, kterého tak jako většina občanů městečka choval na dvorku v chlívku. Denně sledoval, jak přibývá a o zabijačce ho řezník Machura napomínal, aby přestal ochutnávat, jinak praskne a jeho kamarádi mu zahrají Zasviť mi, ty slunko zlaté, na poslední z vlasti krok. Machura byl jeho kamarád, v dechovce hrál na heligon, a tak si mohl dovolit nějaké to ostřejší slovo.

Jedlička se šel do kuchyně na hodinku natáhnout na otoman, ale vůně mu nedala, aby nevstal a šel zkontrolovat, jestli prejt je správně ochucen, ale nahlas si to nedovolil říct. Řezník měl dobré jméno nejen ve Skalici, ale v širokém okolí. Navíc v čas zabijaček nosili žáci svému učiteli výslužky, a tak není divu, že nemohl v pase dopnout kalhoty.

* * *

V České Skalici měli starostu, písaře a strážníka. Ten se přísně tvářil a jeho důležitost byla patrna na první podívání. Kluci ho z dálky uctivě zdravili a pokud možno se mu vyhýbali. Stačilo, aby se na ně podíval, zahrozil prstem a bylo po nepravostech, které měli v úmyslu. K dobrému chování je vedli rodiče a pro starší sourozence to byla jedna z možností, jak jim ukázat své postavení v rodině.

Malý Stanislav chodil do obecné a pan učitel Hans Süß, alias Jan Sladký, vedl své školáčky k lásce k vlasti, k hudbě a v tomto duchu s nimi připravoval školní besídky pro rodiče. Pro své svěřence psal české říkanky, verše a básničky o zvířátkách a pro větší žáky o krásách české země. A nejen to. Mladý pedagog hrál na housle a v kostele na varhany. Se znalostí hudební harmonie skládal dětem písničky, se kterými vystupovaly na besídkách v sále místní hospody.

Při jednom vystoupení, když Staník doprovázel hrou na housle zpěv školáků, mu praskla struna. Chlapec zůstal stát jako opařený, začal natahovat moldánky a bezradně se rozhlížel po svém učiteli. Ten okamžitě vyběhl ze zákulisí na jeviště a podal mu svoje housle, které měl připravené k doprovodu sólového zpěvu žáků vyšších tříd. Byly o něco větší, ale to malému muzikantovi nevadilo.

* * *

Stanislavovi bylo dvanáct, samá ruka a samá noha a pan Jedlička usoudil, že nastal čas s učením na dechový nástroj. Po skončení hodiny mu své rozhodnutí sdělil a čekal, jak se chlapec zachová. Myslel si, že pro jiné klukovské záliby a možná i pokukování po děvčatech na to určitě zapomněl. Staník však poslední dobou na nic jiného nemyslel než na hornu, a jak bude se svým učitelem dvojhlasně vítat císaře pána, který se u nich ve městě zastaví na pivo a buřty s cibulí, až pojede kontrolovat, jestli je v tomto koutě císařství všechno v pořádku.

Mladý muzikant zavýskal, vyskočil a vrhl se na svého zakulaceného mistra, který se zapotácel, div nespadl. Druhý den přišel do třídy otec, aby dojednal podrobnosti. Po vzájemném uklánění a podávání rukou položil na stůl výslužku a láhev pravé domácí medoviny. Pan Jedlička měl mezi muzikanty známosti a odcházejícímu slíbil, že se pozeptá po nějakém starším instrumentu, který bude pro začátek stačit. Svůj slib splnil a Stanislav Červíček mladší se začal seznamovat se zcela odlišným hudebním nástrojem. Zpočátku mu to moc nešlo a doma při vyluzování tónu se ozývaly jen pazvuky a bučení. Maminka při jeho pokusech odcházela, otec ho pozbuzoval, ale nakonec se také radši vzdálil se slovy, že kdyby to věděl, co bude muset přetrpět, rozhodně by s hraním nesouhlasil.

Po nějakém čase se přece jen podařilo vyloudit slušný zvuk, ale prvotní nadšení brzy vyprchalo. Také pan učitel Jedlička poznal, že hra na dechový nástroj nepřináší chlapci takové potěšení jako hra na housle a souhlasil s otcem, aby výuku přerušili. Stáňa se s neúspěchem hry svěřil panu učiteli Sladkému. Ten se usmál a vyprávěl mu, jak se také začal učit na trubku, ale brzy poznal, že k tomu nemá nadání. „Snažil jsem se, ale když rodiče viděli, jak se trápím, do učení mě nenutili a s troubením jsem skončil.“ Načež si sedl ke clavicembalu a hrál.

Stáňa poslouchal a zdálo se mu, že hudba, kterou předtím nikdy neslyšel, mu něco připomíná. Učitel skončil a chlapec se stydlivě zeptal, jestli to nebyl Mozart. „Uhodl jsi. Jeho hudba je něžné pohlazení, polibek matky na čelo dítěte, objetí muže a ženy, klid, pohoda, taneční rej a smutek zároveň. Mozart byl umělec a uličník, nelítostné zrcadlo doby, ve které žil.“

Stanislav i po ukončení školy často navštěvoval učitele. Mohl si zabrnkat na cembalo a v kostele stával na kruchtě u varhan a na pokyn varhaníka obrátil list. Později sledoval notový zápis a list otočil, aniž byl upozorněn.

* * *

Léta ubíhala, z chlapce se stal jinoch a rodiče přemýšleli co dál. Učitel Jedlička doporučoval, aby se věnoval houslím na německé konzervatoři v Praze, Sladký se přimlouval za piaristické gymnázium, které kdysi také navštěvoval, kde získá všeobecné znalosti potřebné ke zvolenému zaměstnání. Nabídl se, že napíše svému příteli ze studií a požádá ho o podrobnější informace, možnosti studia a levného ubytování. Na odpověď nemusel dlouho čekat. Kamarád mu obratem odepsal, že o školu je velký zájem, a proto se přestěhovala z nevyhovujících prostor z Celetné do Panské ulice. Piaristi rozšířili původní tříletou výuku o další studium matematiky, účetnictví a přírodní vědy. K přihlášce nebude na škodu uvést hudební průpravu, protože piaristé jsou hudbymilovní a není jediného, který by nehrál na nějaký hudební nástroj.

K doporučení školy a učitele hudby se připojil i pan farář. Výborný prospěch po celou školní docházku, svědomitost, píle a mnohaletá hra na housle byla korunována odpovědí ředitele reálky, že Stanislava Červíčka přijímá od nového školního roku za studenta piaristického gymnázia v Praze.

* * *

Koncem srpna doprovodil otec s panem učitelem Sladkým syna do Prahy. Cesta nebyla snadná. Franz Povozník, jeho pravé příjmení nikdo ve městě neznal, k přepravě osob vyrobil do korby žebřiňáku lavice s opěradlem, na které si cestující přinesli vlastní polštářky. Vzadu byly naskládány slamníky, aby si mohli při delší jízdě nebo v noci odpočinout a natáhnou bolavé údy.

V Praze se chlapec i jeho otec nemohli vynadívat na vysoké měšťanské domy, obchody a pobíhající lidí s kabelami, vozíky, káry naložené bednami a harampádím, povozy a na kočáry s kočím s cylindrem a bičem, kterým občas prásknul pro radost kluků pobíhajích kolem a volajících za vozem. To když nějaký uličník běžel za kočárem a snažil se vyhoupnout na místo pro zavazadla. A což teprve ve středu města! Tolik lidí pohromadě neviděli ani ve Skalici na pouti!

Mladý kantor je vedl do Starého Města, kde nedaleko Celetné ulice měl železářství pan Janoušek. Majitel se procházel mezi pulty zaplněnými různými šrouby, zámky, lucernami, hřebíky, kladivy, kleštěmi, pilkami a zahradním nářadím, ukláněl se kupujícím a zval je k další návštěvě, protože jinde tak dobře a levně nenakoupí. Když se dověděl účel jejich návštěvy, natočil si knír, každému podal ruku, svlékl si tmavomodrý pracovní plášť a za neustálého vychvalování pokojíku je vedl po tmavém schodišti do patra pod půdou. Odemkl dveře sousedící s pokojem kamaráda pana učitele a znovu chválil: „Takové pohodlné a laciné ubytování nenajdete široko daleko a v samotném středu Prahy už vůbec ne!“ V jizbě byla postel s nočním stolkem, u okna stůl se židlí, kalamářem a petrolejovou lampou se začazeným cylindrem, u stěny skříň na odkládání svršků, štelář na knihy, na zdi zarámované, prasklé zrcadlo, v rohu kamínka, u dveří věšák a nad postelí obraz mořských vln narážejících na skálu a se zapadajícím sluncem. Při loučení nechyběly slzy, otcovské požehnání a napomenutí ke zdvořilému chování a upozornění na nástrahy číhající na každém rohu velkého města.

Stanislav se převlékl, odsunul duchnu s povlečením z kanafasu, zdobeným barevnými pruhy a uprostřed s pugétem narůžovělých a žlutých kamélii s oranžovými okraji a několika zelenými lístky a se založenýma rukama za hlavou ulehl. Vzpomínal na milovanou matku, Elsu v bílé přiléhavé halence, zakrývající cosi, na co se kradmo díval jen, když ho nikdo nepozoroval, na obtloustlého pana učitele Jedličku s jitrničkou na talíři, blahem mlaskajícího a utírajícího si ústa pokrčenými prsty a kapky potu z čela. Co asi dělají kamarádi? Hans se učí kolářem, Pepi řezníkem, všichni jsou doma ve Skalici, jenom on je v cizím městě bez rodičů a neví, co bude zítra, pozítří a třeba za rok.

Druhý den ho soused dovedl k piaristům. Vešli mohutnými vraty do tmavé budovy a po kamenném schodišti do poschodí. V nekonečně dlouhé chodbě zaklepali na dveře s vizitkou Ignác Joachim Wendl, direktor. Po hlasité výzvě Kommen Sie rein! vešli a ocitli se tváři v tvář obrýlenému, staršímu a přísně se tvářícímu muži s černošedým vousem. Po představení vytáhl muž z kartotéky přihlášku ke studiu, pozorně sledoval uvedené údaje, zabručel hm hm, načež se malinko usmál a nabídl hostům křesla, aby se posadili.

„Tak vy jste ten Stanislav Červíček ze Skalice. Jo, tam to dobře znám. Měl jsem tam provdanou starší nevlastní sestru a o vakacích jsem tam jezdíval nadýchat se čerstvého vzduchu. S kamarády jsme se chodili koupat do Úpy, v lese jsme sbírali houby a hráli si na schovávanou. Taky jste si hrál s kamarády před pikolou za pikolou nikdo nesmí stát?“

Teď byl Stanislav doma. Tak tady se mi určitě bude líbit. Odhodil počáteční stud a nebojácně odpověděl: „Taky. A na krvavý koleno jsme si hráli, škatule hejbejte se a polívka se vaří, maso na talíři…“

„Chlapče, ty mi vracíš mládí, které se někde schovalo, ani nevím kam, a tak mi nezbývá nic jiného než stárnout.“ Přestal mu vykat a po odmlce a vzpomínkách na dětství si posunul brýle, které sklouzly ke špičce nosu, pravil: „Teď vás zavedu k profesoru Hönigovi, aby vás seznámil se školním řádem a povinnostmi studenta a snad mi jednou povíte, jak se hraje to krvavý koleno. Tu hru jsme za mého mládí nehráli.“

Student doprovázející Stanislava se panu řediteli uklonil s omluvou, že spěchá na přednášku a ponechal chlapce osudu.

Třída profesora Höniga byla na konci chodby s okny do zahrady, fontánou, upraveným trávníkem, pískem vysypanými cestičkami a kamennými lavicemi. Ředitel zaklepal a bez vyzvání vstoupil do prostorné třídy s lavicemi seřazenými do oblouku na stupíncích nad sebou. „Kolego, vedu vám nového studenta,“ oznámil ředitel mladému štíhlému a pohlednému muži s bradkou a tmavým hustým porostem vlasů na hlavě. Jeho celkový vzhled napovídal, že jde o bohéma a návštěvníka lepších společností. „Seznamte ho, prosím, podrobně se školním řádem a upozorněte na tresty za neplnění povinností. Mimochodem, pane kolego, v referencích pana faráře ze Skalice vyplývá, že student je zručný hudebník a hraje dobře na housle. A nezapomeňte, večer u Anděla!“

V hotelu U Zlatého anděla se pravidelně ve středu vpodvečer scházívali a spolu se dvěma dalšími profesory muzicírovali. Hönig studenta vyzval, aby si odložil a po seznámení s povinnostmi a školním řádem ho požádal, aby mu něco na housle, ad libitum, zahrál. Jinoch vyňal housle, přejel přes struny smyčcem a podle sluchu doladil. Uklonil se a spustil 1. větu Mozartova houslového koncertu D-dur. Po několika taktech ho profesor přerušil, přistoupil ke křídlu, nadzvedl desku a zasedl k nástroji. Beze slova dal houslistovi příkaz, aby začal znova. Halou zazněla hudba, která se nesla chodbou až ke kanceláři direktora. Ředitel zpozorněl, pootevřel dveře, a po skončení produkce zabrumlal: „Ve Skalici mají moc dobrého kantora.“

Profesor Hönig byl na každé slovo skoupý a ani tentokrát se své málomluvnosti nezpronevěřil: „Dobrá, učení začíná zítra v deset.“ Vstal od nástroje stojícího na třech masivních, vyřezávaných nohách, sklapl desku zdobenou intarziemi a rukou naznačil, že může odejít.

* * *

Stanislav bloumal s houslemi ulicemi, díval se na malované štíty měšťanských domů a podle cechovních znamení usuzoval, komu dům patří. Na Ovocném trhu se zastavil před velkou budovou s nápisem Nosticovo divadlo. Vzpomněl si, jak mu pan učitel vyprávěl o velkém pražském divadle, ve kterém osobně dirigoval operu Figarova svatba sám Wolfgang Amadeus. Byl zabrán do svých myšlenek o geniálním muzikantovi, že v uličkách velkého města zabloudil. „Když nevíš kudy kam, tak se zeptej,“ říkávala mu matka. Nic jiného mu nezbývalo. Pozdravil ženu v černé sukni a slušivém kabátku upnutém ke krku, ozdobeném šedou kožešinkou a kloboučkem s rudou růží a zeptal se na Celetnou ulici. Odpovědí mu bylo: „Ich verstehe nicht tschechish.“

Dvě mladá děvčata se na něho usmála, jedna se podívala na druhou a zašvitořila: „Ich weiß nicht,“ druhá mu prstíky zamávala: „Ich auch nicht, já taky nevedela.“ Do třetice všeho dobrého. Popošel a oslovil tlustého muže s vyhrnutými rukávy, zástěrou a placatou čepicí, podobnému panu Jedličkovi. „Jo, mladej, to jdete ouplně na druhou stranu. Půjdete furt támhletou ulici, na rohu zahnete doprava a ausgerechnet tam se znovu zeptejte.“

Do nového domova se dostal, aniž by se musel znova ptát. Šeřilo se a nezbývalo nic jiného než zapálit petrolejku. Snadno se řekne zapálit petrolejku, ale bez sirek to nepůjde. Rozhodně je matka do koše přibalila, ale hledej jehlu v kopce sena. Rozhodl se zaklepat na dveře svého souseda, ale ten se ještě s kamarády radoval v zastrčené hospůdce, kde bylo pivko levnější než ve středu města. Pokud bylo vidět, uklízel věci ze zavazadla do skříně. Do jedné poloviny dal na hromádku oblečení, kterého bylo požehnaně, a do druhé potraviny, kterých nebylo méně. Maminka nezapomněla ani na sirky. Rozsvítil petrolejku, pootočil knotem, aby bylo více světla a pokračoval v započaté práci. Zlatá maminka! Nezapomněla od podvlíkaček až po do papíru pečlivě zabalená domácí vajíčka na nic. Když vybaloval uzenou kýtu, neodolal a plátek si uřízl. A nezůstalo jen u jednoho. Uklidil cukr, sůl, koření, brambory, cibuli a česnek a to ostatní nechal až na zítra.

Ráno se vypravil k piaristům. Ve třídě, kde se poprve setkal s Hönigem, sedělo několik studentů. Tiše a v očekávání, co bude následovat. Stanislav si přisedl k zrzavému chlapci s rozloženou svačinou na stolku a přežvykujícím soustem v ústech. Na představení příchozího zakýval jenom hlavou a teprve když spolkl, zamumlal: „Já jsem Karl von Pletzinger aus Reichenberg.“

Zatímco si mládenci povídali, lavice se zaplňovaly a přesně v deset vstoupil do dveří ředitel, Hönig a několik profesorů. Po představení všech přítomných, podal direktor ruku profesoru Hönigovi, studentům připomenul povinnost dodržování školního řádu a tresty při jejich porušování, neplnění, nekázni, nemravostech a hrubém chování vůči profesorům. Hönig se odcházejícím pánům uklonil a seznámil studenty s rozvrhem. Výuka bude probíhat v německém jazyce, v prvním roce bude vyučována latina, náboženství, zeměpis, historie, biologie a základy estetiky a v dalších dvou ročnících přibudou společenské a přírodní vědy a nauka o umění. Po třech letech budou moci nejnadanější a nejpilnější studenti studovat astronomii, matematiku a účetnictví.

„Pro dnešek končíme. Vyučování začíná v osm hodin, polední přestávka trvá hodinu a vyučování pokračuje mimo sobotu i v odpoledních hodinách. Podle zájmu se mohou studenti zdokonalovat ve hře na hudební nástroje. Vaše požadavky mi sdělíte do konce měsíce září. Stanislav odcházel společně se svým sousedem a hovořili o prvních dojmech, Hönigovi a v té souvislosti i o hudbě. Karl se učil několik let hrát v Liberci na fagot, který se od nepaměti v rodině dědil z generace na generaci.

„Možná ti je divný šlechtický přídomek von před mým jménem. Pletzingerové patřili mezi šlechtické rody, ale v průběhu staletí přišli válkami, politickou neobratností, karbanem a chlastem o svůj majetek, a tak nám zbyl jen ten šlechtický predikát a prý modrá krev.“ Zasmál se a dodal: „Jedna kapsa prázdná a druhá vysypaná.“

Pletzinger bydlel také na Starém Městě, ale na opačné straně než jeho kamarád. Postěžoval si, že majitel domu je vydřiduch, který by bez ostychu sedřel z člověka kůži z těla. Slovo dalo slovo a koncem týdne se Karl von Pletzinger, se svolením pana Janouška, přestěhoval ke Standovi Červíčkovi do Koppfmanské ulice číslo popisné 648. Od té doby se oběma mladíkům žilo veseleji. Společně se učili, vařili, procházeli se městem, nejdříve v okolí Starého Města, později se vydávali do vzdálenějších míst.

Na Staroměstském náměstí s úžasem obdivovali orloj, radnici, kostel svatého Mikuláše, Matky Boží před Týnem, trmáceli se Celetnou ulicí k Prašné bráně a raději se vrátili. Při častých procházkách se stávalo, že po hodině bloudění uličkami se dostali oklikou na místo, odkud vycházeli.

První měsíc si zvykali na prostředí, okukovali spolužáky, profesory a zvažovali, jestli je možné si zapamatovat alespoň část toho, co se na ně denně ze všech stran valilo. Profesor Wenig maskoval nedoslýchavost tím, že výklad občas přerušil zaklepáním ukazovátka na katedru s poznámkou: „Nešeptat si, všechno slyším.“

Z toho důvodu studenty raději nezkoušel a ti toho dokonale využívali. Při jeho výkladu si opakovali učivo na další předmět, neboť Kurt Adler nikomu nic neodpustil. Profesor vyučoval biologii a studenti oceňovali jeho velké znalosti a srozumitelný výklad probíraného učiva. Na druhou stranu se ho báli, protože se domníval, že biologie je nejdůležitější předmět na reálce a na otázky vyžadoval přesné odpovědi a žádné kličkování. Páter Václav Emanuel Hájek byl v pravém slova smyslu řeholník, který mimo náboženských slibů plnil další úkol řádu, vychovávat všestranně vzdělanou mládež. Prostý a skromný kněz vyučoval bohosloví a základy římsko-katolické víry. Jako jediný z profesorského sboru byl Čech a na své češství byl patřičně hrdý. Českým studentům vyprávěl, že jeho rod sahá do 16. století k Václavu Hájkovi z Libočan, českému kronikáři a od té doby všichni jeho potomci byli Václavové. Třídní profesor Hönig je vyučoval estetice, rétorice, divadelnímu a hudebnímu umění.

Po pololetí si pozval několik studentů do kabinetu. Někteří z nich byli z prvního ročníku, ostatní byli starší. Usadil se za stůl, před sebou list papíru, kalamář a psací náčiní.

„Studenti, pozval jsem si vás, protože vím, že hrajete na různé hudební nástroje a byla by škoda, abyste se po dobu studia k muzicírování nedostali. Z toho důvodu jsem se rozhodl založit na gymnáziu orchestr, se kterým budeme vystupovat při školních oslavách, v kostele a pořádat zahradní matiné pro veřejnost.“ Vzal pero a začal psát jména studentů a nástroj, na který hrají.

V sobotu odpoledne se sešlo v učebně deset muzikantů – troje housle, viola, kontrabas, dva lesní rohy, dva klarinety a fagot. Hönig seděl na stupínku na rozvrzané židli, před sebou stojan na noty a taktovku. Postupně si muzikanti naladili nástroje podle udaného tónu prvního houslisty Stanislava a prohlédli si party s jakousi pomalou skladbou ve tříčtvrtečním taktu. Hned nato se ozvala muzika připomínající tahání kočky za ocas, to jak si každý zkoušel nanečisto právě rozdané noty. Dirigent několikrát zaťukal taktovkou na pult, pomalu odpočítal tři doby, načež se třídou rozléhala hudba připomínající randevous dvou mladých lidí, procházejících se lázeňskou kolonádou.

Do konce ledna se gymnaziální orchestr rozrostl o další tři houslisty, čelistu, trumpetistu a bubeníka, z vyšších ročníků. V červnu zahráli několik skladeb na celoškolním shromáždění a poté se rozjeli do svých domovů na prázdniny.

* * *

V České Skalici se brzy rozkřiklo, že se z Prahy na prázdniny vrátil mladý Červíček, a že v neděli po mši zahraje několik církevních i světských skladeb za doprovodu varhan pana učitele Sladkého. Toho dne byl kostel plný k prasknutí. V lavicích seděli staří a vzadu u křtitelnice se mačkali mladí, zejména dívky, které byly zvědavé, co je na tom pravdy, že sólista je fešák nad fešáky.

Kdeže ty loňské sněhy jsou. Škatule, hejbejte se nebo krvavé koleno vystřídaly návštěvy ve škole, na faře nebo v hospodě, kde o vakacích vysedával pan Jedlička, kterému musel hostinský posunout stůl, aby se mohl pohodlně usadit. Pana faráře zajímal život řeholníků, Sladkého systém současné výuky a povídání o orchestru, jestli jsou v Praze hezké holky a jaké tam mají pivo.Stanislav mu vyprávěl o Hönigovi, o děvčatech a pivu toho zatím moc nevěděl, ale aby řeč nestála, odpověděl, že holky jsou ve Skalici určitě hezčí.

O tom se záhy přesvědčil, když červencové slunce začalo pálit a kdo mohl, šel k řece. Na břehu seděla dvě děvčata, jedna hezčí než druhá, a stydlivý Stanislav si sedl nedaleko nich, aby si je dobře prohlédl. Dívky se na něho usmály a společně se šly osvěžit do chladné vody. V té chvíli se mládenec přestěhoval blíže k jejich svrškům pečlivě složeným na strakaté přikrývce. Ve vodě dováděly, ječely, a když se vyšplouchaly, nabraly do dlaní vodu a nečekaně mládence dívajícího se cudně na druhou stranu, pocákaly.

Od té doby se Úpa stala místem společného setkávání. Povídavá Marie byla černovláska, Johanka měla dlouhé světlé vlasy, tolik toho nenamluvila, ale byla vtipnější a hezky se usmívala. Stanislav byl na rozpacích. Jeden den se mu líbila Marie, druhý den Johanka. Děvčata si s tím hlavu nedělala. Jednou přišla dřív na schůzku černovláska, rozhlédla se, jestli je nikdo nepozoruje a pak špitla: „Umíš líbat?“

Stanislav, který kdysi dával na dobrou noc pusu mamince, hrdě prohlásil: „To víš, že jo. Ty snad o tom pochybuješ?“

„Tak ukaž!“ Zavřela oči a nastavila rty.

Byla z toho pusa maminkovská, ale oba byli spokojeni. Pusu na rozloučenou dostala i Johanka den před zpátečním odjezdem do Prahy. Stanislavovi se zdálo, že tahle pusa byla lepší. Škoda, že jsme s tím líbáním nezačali dřív, pomyslel si. Tak snad až za rok.

Maminka připravila koš s jídlem, protože se jí synek zdál pohublý, udělala mu tři křížky, dala maminkovskou pusu a utírala si oči, ze kterých jí padaly slzy jako hrachy. Otec Stanislav ho objal, chlapsky stiskl ruku a beze slova se obrátil, aby nebylo vidět, že i chlapi pláčou.

* * *

V Praze už čekal kamarád Karel, který právě vybaloval a pečlivě vše uklízel do skříně. Když konečně ulehli, svěřovali se s dojmy z prázdnin a samozřejmě, že došlo i na koupání, dvě krásná děvčata a líbání.

„Už ses někdy líbal s holkou?“ zeptal se Stanislav, a když kamarád zakroutil hlavou, začal mu vyprávět, jak se o prázdninách líbal se dvěma děvčaty.

„Zpočátku to nebylo nic moc, ale postupem času jsme se to naučili a líbání se nám tak zalíbilo, že jsme nedělali nic jiného, než se líbali.“ Vymýšlel si a měl radost, jak kamarád hltá každé jeho slovo.

„A co dál?“ zeptal se a bylo vidět, že ho započaté téma nesmírně zajímá.

„No, dál… dál už nic.“

„A co když se jim narodí dítě?“ „To snad ne. Děti se dělají jinak.“

„Jak?“

„Tak to přesně nevím. Kluci vyprávěli, že je to dost složitý a dá to dost práce.“

* * *

Ve škole se dověděli, že o vakacích zemřel P. Václav Emanuel Hájek, Adler bude přednášet na univerzitě a Wenig chodí o berlích. Höniga doprovází po Praze mladá dáma, prý sestřenice. Kdoví!

V polovině září začaly zkoušky studentského orchestru. Počet hráčů se zdvojnásobil, protože se dověděli, že některé písně bude zpívat profesorova sestřenice a v říjnu se v parku uskuteční koncert společně s pěveckým sborem dívek z Týnského chrámu.

Sobotní zkouška se protáhla až do setmění. Hönig doslova piloval skladbu jednu po druhé, takt po taktu do každého detailu. Vyžadoval přednes a reakci hudebníků na každé jeho gesto. Vysvětlil, kdy je třeba hrát piano, kde forte, kdy zvolnit a kde na tempu přidat. Druhé zkoušky se měla zúčastnit sestřenice. Ta přišla o hodinu později, na muzikanty se mile usmála a nastavila Hönigovi ruku k políbení. Upravila si účes, načechrala si na prsou bílou halenku a něco si s dirigentem šeptala. Ten posléze zaklepal taktovkou na stojan a zpěvačka operním sopránem zazpívala píseň o růži darované na památku milované dívce.

Další sobotu nastoupil sbor dívek z Týnského kostela. Studenti na nich mohli oči nechat a v duchu si vybírali, se kterou by chtěli chodit. První skladba byla Kyrie eleison a druhá rošťácká písnička o děvčatech, která se na louce honí za motýly a vijí z lučního kvítí věnečky.

Matiné se konalo za krásného podzimního počasí v parku. Lavice i přistavené židle byly do posledního místa obsazené, mládež seděla v trávě nebo postávala u stromů. Hudebníci ladili nástroje a netrpělivě očekávali příchod dirigenta. Při jeho příchodu se postavili, ten se uklonil publiku a podal ruku prvnímu houslistovi, Stanislavu Červíčkovi.

Všechny skladby byly odměněny potleskem, sestřenice se ukláněla a dívky na pokyn Höniga udělaly pukrle a po skončení se vmísily mezi spokojeně odcházející publikum. Stanislav se svým kamarádem se nestačili divit, jak jejich starší kolegové rychle uklidili nástroje a hledali své dívky, které doprovázeli na oběd do jejich domovů.

Odpoledne se oba přátelé vypravili do sadů na procházku. Cestou potkávali zamilované dvojice, držíce se za ručičky, své starší kamarády, muzikanty, z dopoledního vystoupení a hihňající se sboristky z kostela Matky Boží od Týna. Aby měli lepší přehled, sedli si na lavičku a pozorovali kolem jdoucí milence nebo jen po uši zamilované mladíky s rozesmátými dívenkami v růžových šatičkách a slušivým kloboučkem.

Všimli si dvou dívek, které se hihňaly, jedna postrkávala druhou, aby řekla to, co měly na srdci. Když přišly k lavičce, spustily obě současně: „My jsme vás hned poznaly. Vám pan dirigent podal ruku jako jedinému z muzikantů a my bysme chtěly váš podpis tady do toho památníčku,“ a z obou stran strkaly Stanislavovi pod nos notýsek a tužku.

Ten zčervenal, ale hned se vzpamatoval: „Samozřejmě, milé slečny, bude mi ctí zvěčnit se, a byť jen v sešitku, stát se vaším pokorným obdivovatelem.“

Zamyslel se, kde se v něm bere ta odvaha a slova jako z románu pro zamilované, ale hned pokračoval: „Jistě neodmítnete náš doprovod,“ strčil loktem do kamaráda, aby vstal a pomohl mu, kdyby mu došel dech. A tak v parku na lavičkách zevlující studentíci viděli „odvážné“ dva kavalíry a uprostřed dvě krasavice neustále štěbetající nesmysly.

Karel toho moc nenapovídal, bylo mu líto, že dívky chtěly podpis jen od Stanislava, ale brzy se přizpůsobil. Když se loučili, opět převzal iniciativu odvážnější Stanislav. „Budeme rádi, když vás budeme doprovázet, kdykoliv budete potřebovat naši ochranu před dotěrnými studenty z vyšších tříd.“

Dívky souhlasily a společně se domluvili, že se sejdou v neděli po velké mši před Týnem. Doma studenti o ničem jiném nemluvili. Chválili jeden druhého, jak byli báječní a v žádném případě se nechovali jako začátečníci, nýbrž světem protřelí donchuáni.

* * *

Výuku biblické dějepravy místo skromného a Bohu oddaného kněze Václava Emanuela Hájka vyučoval mladý piarista, který se tvářil zkušeně, ale studenti poznali, že jeho výklad postrádá myšlenkovou návaznost, zamotává se a neví, jak z toho ven. Wenig nadále předstíral, že dobře slyší a místo ukazovátkem klepal na katedru berlí, aby si studenti nešeptali, že je hluchý jak tetřev hlušec.

Nový profesor biologie byl opak Adlera. Po výkladu učiva následovala diskuse a žáci se mohli dotazovat na cokoliv, čemu neporozuměli. Při probírání anatomie člověka se vyhýbal odlišnostem mužského a ženského těla a nepřímo naznačil, že s podrobnostmi se mohou seznámit individuálním studiem vědeckých svazků v knihovně.

Hned po vyučování si Karel a Stanislav jeden vědecký svazek půjčili, aby se konečně dověděli, co bylo při výkladu utajeno. Podrobně si prohlíželi obrázky žen, ale po čem pátrali, se nedověděli. Muselo jim stačit, že pohlavní styk mezi mužem a ženou vyústí těhotenstvím a později porodem. Ale rozhodně si po tomto individuálním studiu už nemysleli, že se dítě narodí po líbání.

V neděli svorně Stanislav s Karlem čekali před kostelem, pozorně sledovali vycházející a nemohli se dočkat, až uvidí nerozvitá poupata, aby je ochránili před úklady zkušených studentů. Pravda je taková, že při ochraně jejich nevinnosti zasáhli rodiče a obě dívky doprovázené matinkami se na ně jen smutně podívaly a pokrčily rameny. Nezbývalo nic jiného než se vrátit, namazat si chleba sádlem se škvarky, natáhnout se na lůžko a mlčky meditovat.

* * *

V prosinci napadl sníh. Ženy zachumlané v šálách a obtěžkané taškami s vánočními nákupy pospíchaly do tepla svých domovů. Na Štědrý den dva muzikanti z Koppfmanské ulice bloumali městem, prohlíželi si vystavené vánoční dárky a vzpomínali na rodiče. Večer seděli u stolku, přiložili polínko do starého litinového bubínku a představovali si maminku, jak na pekáč promaštěný sádlem dává uvařené kroupy, houby, nakrájenou cibuli a rozetřený česnek. Všechno promíchá, osolí a opepří, ochutná a ozdobí majoránkou. Pokojíkem se rozléhala tklivá hudba houslí a fagotu a z kamen sálalo teplo, když se ozvalo zaklepání na dveře. „Panáčkové, nesu vám v kastrolku staročeskou kubu, abyste měli pěkné Vánoce,“ a do studentského pokojíku vešla panimáma Janoušková a za doprovodu muzikantů zapěla Jesus der Retter ist da! Jesus de Retter ist da! Ani nepočkala na poděkování, každého mateřsky políbila na čelo a popřála dobrou chuť a hezký vánoční čas.

* * *

Na jaře se Hönig procházel Staroměstským náměstím s novou sestřenicí, která byla ještě krásnější a vznešenější než ta první. Starší studenti měli zaručené informace, že je to sboristka z Nosticova divadla a svým zpěvem obšťastňuje večírky ve šlechtických rodinách a po Praze je často vídána ve fiakrech a při večeři s mnoha „bratránky“ z vyšších kruhů.

Jakmile se oteplilo a svěží vánek oznámil, že je třeba svléci kožichy, svolal Hönig studentský orchestr a začal s nácvikem monstrkoncertu, který se uskuteční na konci školního roku přímo ve Stavovském divadle. Nová sestřenka zazpívá Gloria in excelsis Deo, rozpustilou árii Zerliny Batti-batti, o bel Massetto, Stanislav Červíček zahraje houslový sonet Jaro ze Čtvera ročních období od Vivaldiho a Karl von Pletzinger variace pro fagot.

Koncert byl skutečně velkolepý. Posluchači sáhodlouhým potleskem ocenili arii Zerliny i obě skladby mladých sólistů. Na závěr zazpíval dívčí chrámový sbor nokturno a po skončení vystoupení se dvě dívky přitočily k muzikantům a poslaly pootevřenými ústy hubičku do míst, kde uklízeli své nástroje Stanislav a Karel.

* * *

Celé vakace ve Skalici Stanislav marně vyhlížel dvě dívky, na jejichž polibky se celý rok v Praze těšil. Slunné dny trávil u Úpy, ale po květinkách z loňského léta ani památky. Otec si naříkal na dušnost, maminka nejraději seděla ve stínu v altánku na zahradě a Elsa kudy chodila, ronila slzy. Prý ji opustil mládenec, který lásku jen sliboval, ale na pouti koupil zdobené perníkové srdce jiné. Jedlička si naříkal na dnu, chtěl pověsit muziku na hřebík a odstěhovat se k dceři do Náchoda, ale nakonec se rozhodl, že počká, až Stanislav dostuduje a nastoupí na jeho místo.

„To je dost, že sis vzpomněl na svého učitele,“ přivítal svého bývalého žáka učitel Sladký. „Mám pro tebe velké překvapení.“

Začal sklízet ze stolu rozložené knihy, sklenici s mlékem a nakousnutý krajíc chleba s máslem. Otřel si ruce o kalhoty a přinesl ze skříně partituru. „To, co ti ukážu je zázrak. Mše, a zpívaná česky! Hned na začátku se domlouvá chasník se svým mistrem o tom, co se děje v Betlémě. Posaď se, já ti kousek zazpívám,“ zasedl k čembalu a po několika úvodních taktech se ozvalo hlasité zvolání chasníka: „Hej, mistře, vstaň bystře!“ a hned nato basem nevrlého starce následovala odpověď: „Nu, proč mi nedáš v spaní pokoje.“

„Hvězdy jsou dnes krásnější, obloha je jasnější. Ejhle! Slyšíš, dudlování, libé hraní.“

„Celý den jsem v práci byl, v potu tváře lopotil.“

Nakonec muž přece jen vstal a společně s chasníkem se šel podívat, co se to za kopcem děje.

Učitel přestal hrát a sáhodlouze se dal do vyprávění: „Myšlenka předvést na půlnoční alespoň první část České mše vánoční mně nedala spát. Hned druhý den jsem zašel za panem Jedličkou, abych se s ním poradil a požádal ho o pomoc. Našel jsem ho v milované hospůdce, kde nehledě na dnu si pochutnával na buřtech s cibulí a holbou piva. Požádal jsem ho o dovolení si k němu přisednout. Přikývl a zamával na hostinského, aby načepoval jedno s pěnou. Vysvětlil jsem mu, co mi dlouho leželo na srdci a požádal o radu a pomoc. Po chvilce mlčení objednal dvě jalovcové a prohlásil, že muzikanty si vezme na starost on a ostatní je na mně.“

„A co sbor?“ zeptal se Stanislav, kterému se nápad líbil.

„V první části sbor není, jen chasník a mistr,“ odpověděl kantor a lišácky se usmál. „Na radu Jedličky, že by bas mohl zpívat pan Červíček, kterého slyšel v jedné hře se zpěvy a prý klobouk dolů, jsem hned druhý den zašel za tvým otcem. Ten se zdráhal, ale hlavní slovo měla paní Dorota. Prý takovou příležitost si nemůže nechat ujít, a tak nakonec přece přikývl. Chasníka jsem myslel, že bys zpíval ty. Potom jsem si řekl, že je to nesmysl, protože kvůli tomu sem nepojedeš.“

Tentokrát se usmál Stanislav. „On to zase takový nesmysl není. Letos budeme mít celý prosinec vánoční vagace, abychom se doma připravili na závěrečné zkoušky, a tak…“ a aniž by domluvil, učitel ho objal a křičel: „Gloria, sláva na výsostech Bohu a je po problému.“

Při odchodu mu dal partituru s nápisem Jakub Jan Ryba Česká mše vánoční a zítra že to spolu projedou v kostele u varhan.

Největší radost z toho měla matka. Představovala si, jak se ženy budou v kostele otáčet a šeptat si: To je muž Doroty a její syn Stanislav a některé puknou závistí.

* * *

Prázdniny utekly jako voda v řece a Stanislav se těšil na setkání s kamarádem. Tentokrát čekal on na svého druha celé odpoledne, a když nepřijel ani večer, myslel si, že se mu něco zlého přihodilo. Teprve druhý den za svítání se ve dveřích objevil podsaditý muž v zablácených gumovkách, mysliveckém oblečení a zeleném klobouku se sojčím pírkem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Principál.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.