Veronika Jiránková
70 dní

Copyright © Veronika Jiránková, 2015
ISBN 978-80-7551-005-1

❏

Napsat příběh předčasného narození svého dítěte a střízlivě v něm vylíčit ten ohromný koktejl pocitů, který se v každé matce po předčasném porodu mísí, je těžké. Silné emoce i rozbouřené hormony spolehlivě vykonají své a následné prožitky jsou jako jízda na horské dráze – jednou jste dole, jednou nahoře. Vaše nálada a všudypřítomné obavy věrně kopírují zdravotní stav toho maličkého stvoření, na které se denně chodíte dívat k „jeho“ inkubátoru, a když zrovna máte štěstí, můžete si ho i pochovat. Jen za loňský rok by nám mohlo své životní osudy převyprávět více než 9 tisíc rodin, které přivítaly miminko o mnoho dřív, než původně čekaly. O to větší obdiv si zaslouží Veronika Jiránková, maminka malého Sebastianka, jejíž knihu právě držíte ve svých rukách. Také ona prožila spoustu lásky, bezesných nocí, nadějí, ale i množství bolesti. A dnes přináší příběh, který nikoho nenechá chladným.

Znám to všechno až příliš důvěrně. Sama jsem totiž maminkou nedonošeného chlapečka, který v motolské nemocnici bojoval více jak dva měsíce o svůj život. Překonal těžké krvácení do mozku i náročnou operaci hlavičky a my ještě rok poté s obavami sledovali jeho fyzický i mentální vývoj. Měli jsme však veliké štěstí. Může to znít sice jako fráze, ale já si to uvědomuji každý den. Kdykoliv se podívám na svého (dnes už tříletého) syna a sleduji jeho pokroky, dětsky logické závěry nebo přirozenou zvědavost, díky které mě dnes a denně zahrnuje nespočtem otázek a vytrvale na ně žádá odpovědi.

Můj vděk a obrovský respekt patří především sestrám a lékařům. To byly hlavní důvody, které mě i řadu jiných maminek vedly k rozhodnutí, že bychom rády pomohly i ostatním dětem. Zapojily jsme se tedy do činnosti Nadačního fondu „N“ a díky tomu jsme se potkaly i s paní Jiránkovou. Její smýšlení i pocity byly podobné, a proto svolila k focení svého maličkého Sebastianka s hercem Martinem Krausem, který se stal tváří našeho nadačního fondu. Fotografka Ivka Váchová nafotila nádherné společné snímky, které pak vyvolaly obrovskou vlnu reakcí. Jen na sociálních sítích je během pár dní vidělo přes 600 tisíc lidí! Navíc znovuotevřely téma předčasných porodů v médiích a samozřejmě dojaly spoustu lidí. I když maličký Sebastian při svém narození nevážil ani půl kilogramu, dokázal během 70 dní svého života tolik, co mnozí nezvládnou za celý svůj dlouhý život. Pomáhal.

My všichni, kteří za sebou máme podobné zkušenosti, víme, jak moc visí životy takto maličkatých miminek na vlásku. Jak moc potřebují lásku rodičů, soustavnou odbornou péči sester, špičkové znalosti lékařů i obrovské množství speciálních přístrojů, které jsou drahé. Jejich cena se pohybuje ve statisících, leckdy v milionech a ty, které se kupují z peněz Nadačního fondu „N“ rozhodně nepatří ke standardnímu vybavení nemocnice. Děti je však potřebují. Zachraňují jim nejen zdraví, ale i život.

A když pak na vlastní oči spatříte tolik maličkých bezbranných miminek s porodní váhou pod jeden kilogram trpělivě bojujících o svůj život, víte, že jim nějak pomoci musíte. Nemůžete se jen tak otočit zády a klidně odejít. Nezáleží na tom, zda pomůžete radou, hmotným darem, nebo zasláním DMS za 30 Kč ve tvaru PLNANARUC na číslo 87 777, případně jakoukoliv částkou na transparentní účet 123123123/0100. Důležitá je pro nás jakákoliv podpora. Stejně jako to udělal malý Sebastianek se svojí maminkou Veronikou, ta našemu nadačnímu fondu navíc věnuje i část výtěžku z prodeje této knihy. Předem děkujeme.

Za Nadační fond „N“ jeho místopředsedkyně
Kateřina Procházková

Úvodem

Dnešní doba je úžasná v tom, že je plná možností a kdekdo může například napsat knihu. I já se řadím mezi „kdekdo“. Z českého jazyka jsem pouze prospívala, o slohových pracích ani nemluvě. Má milovaná maminka dokonce tvrdila, že jsem musela být v minulém životě Tatar, jinak si to neumí vysvětlit.

Nejen život je proměnlivý, i my se měníme a určitá životní období nám otevřou jiné oblasti vnímání a umu. Všechno má svůj čas a někdy právě ta nejtěžší období nás posouvají směry, o kterých by se nám ani nesnilo. Věřím, že vše se děje z nějakého důvodu a má nějaký smysl. I já si zažila nelehké období a nemohla najít smysl toho všeho, až mě jednoho dne napadlo podělit se o mých sedmdesát dní života plných nesmírné lásky, naděje, strachu, obav a dalších emocí, které prožívá každá maminka.

❏

Už se to blíží. S kapačkou v ruce se pokouším navléknout stahovací punčochy, nikdy by mě nenapadlo, jak může být taková banální činnost někdy namáhavá. Strachy se celá klepu a potím se jak závodní kůň, svádím to na kortikoidy, které jsem poslední dva dny dostávala. Sestřička mi nabízí pomoc, tohle ale musím přece zvládnout sama, vždyť jsou to jen punčochy. Po nějaké chvíli boj s o dvě čísly menšími punčochami vyhrávám. Je půl deváté ráno, pátek 15. května 2015 a plánovaná operace, císařský řez, se blíží. Vedle mé postele sedí můj přítel, nastávající tatínek, snaží se skrýt svou nervozitu a odlehčovat napjatou atmosféru legráckami. V tuto chvíli mi nepřijdou až tak moc vtipné, ale směju se, abych mu udělala radost a nedělal si o mě takovou starost. Věděla jsem, že bude skvělý otec rodiny a mrňousek ho bude milovat pro všechny ty ztřeštěné nápady, které dokáže vymyslet. Teď ale pomáhají mně odvádět myšlenky od strachu.

Jsem v šestém měsíci těhotenství, přesněji 26 + 0 tt a čekáme chlapečka, placenta nefunguje jak má a on pravděpodobně nějaký týden již hladoví. Když jsem před dvěma dny přišla do pražské nemocnice v Motole na kontrolu, okamžitě mě hospitalizovali s tím, že mrňouskovi vynechává srdíčko. Už není na co čekat a mrňousek musí rychle ven, ne ale dříve jak za dva dny, kdy mi budou podávat kortikoidy kvůli jeho nevyvinutým plicím, bez nich by zcela určitě nepřežil. Bohužel ani s nimi není vůbec jisté, zda do pátku přežije.

Dnes je pátek a mrňousek stále bojuje, panikařím ale já, sama sebe nepoznávám. Říkám si, kde je ta silná holka, která se vnitřně připravila na tento moment? Vždyť jsme o všem tolik mluvili, lékaři nám vysvětlili všechna možná rizika a my byli rozhodnuti zvládnout jakoukoli výzvu. Dokonce jsme připravili náhradní plán pro případ úmrtí miminka, pojedeme někam hodně daleko na hodně dlouho, kde nabereme sílu pro další životní etapu. Pro každé možné riziko jsme našli východisko, tak kde je ta racionálně myslící holka? Poprvé v životě pociťuji obrovský, zcela nový druh strachu a nevím, odkud přesně se bere.

Dívám se na své ploché břicho, nestihlo ani vyrůst, rozum nechce pochopit, že mě za chvíli rozříznou a vytáhnou další tělíčko. Jak asi bude to nevyvinuté mládě vypadat? Vždyť jsem ještě ani nestihla zvyknout si na myšlenku, že jsem těhotná. Prvních pět měsíců, byť se doktorům stále něco nezdálo, jsem se cítila skvěle, žádné nevolnosti, žádné výkyvy nálad nebo hormonální mely. Já tedy tvrdím, že jsem žádné neměla, ale můj přítel (který chce zůstat v anonymitě), říkejme mu tedy František, tvrdí opak. Je pravda, že jsem měla trochu problémy s počítáním. Dodnes vidím ten nechápavý výraz v jeho očích, když jsem nahlas přemítala o počtu řízků k večeři: „Takže máme šestnáct řízků. Budeme čtyři, každý si dá dva. To vyjde akorát!“ Zadíval se na mě a suše dodal: „Ten Burák bude ale chytrej…“

Burák bylo naše pracovní jméno pro mrňouska. Nejdříve jsem si byla téměř stoprocentně jistá, že to bude holčička, nic jiného jsem neakceptovala, a tak jsme tomu drobečkovi říkali Sofinko. Ovšem když jsem se dozvěděla pohlaví drobečka, nebyl zrovna můj šťastný den. Samozřejmě je jedno, jestli to bude holčička nebo chlapeček, hlavně aby bylo miminko zdravé! Ale nějak jsem nedokázala ovládnout své psyché a při pohledu na regály dětských oblečků jsem prostě brečela, také jsem neustále vyčítala Františkovi, že mi to udělal schválně a je to jen jeho vina. Připadalo mi všechno tak nespravedlivé a navíc ten omezený výběr hezkých chlapeckých jmen, ta která se líbila mně, se nelíbila Františkovi, klasika. Michal, Míša, Mišák… Tak krásné jméno, ale ne, nemohl to být Michal, protože kdysi na základní škole jedinec jménem Michal přebral Františkovi holku. A tak to stále pokračovalo.

Tento stav trval naštěstí jen pár dní a já si začala uvědomovat výhody chlapečka. To, co mu ráno připravím, si obleče a nebude trucovat, že chce v deštivém a chladném počasí sukýnku s balerínkami nebo tak něco. Řekla jsem si, dobře, když chlapeček, tak alespoň výjimečný – a začnu jménem. Dnes se dá vygooglit cokoliv, i významy jmen, hned jsem měla opět jasno, tedy když vynechám jméno Filip, kterým jsem si chvíli byla také jista.

Význam jména Sebastian: obyvatel města Sebasty, vznešený, ctihodný. Vynikající řečník, který při jednání s lidmi dosahuje přímo mistrovských výkonů. Nechcete-li být přemluveni k něčemu, co vám nevyhovuje, raději se mu zdaleka vyhněte, jinak totiž hrozí, že podlehnete jeho neodolatelnému šarmu a podepíšete mu cokoliv. Ve společnosti hraje prim, svými vtipnými historkami dokáže bavit okolí dlouhé hodiny. Má všechny předpoklady k tomu, aby se stal v životě nadmíru úspěšným.

Je to jisté, bude to Sebastian. Starší generace v našich rodinách sice zpočátku nevěděla jak s tímto jménem naložit, ale nakonec nikdo výrazně neprotestoval a bylo rozhodnuto. Výjimka byla udělena pouze mé sedmaosmdesátileté babičce, ta si tvrdohlavě stojí za tím, že je to náš Honzíček, ano přesně tak, můj a její, dokonce si dělá starosti, čím miminko budeme krmit. Babičku miluji, je s ní velká legrace. Bohužel poslední měsíce jí paměť neslouží tak, jak by měla, nepoznává lidi, zapomíná a ztrácí se v čase. O to víc mě fascinuje, že se nikdy nezapomene zeptat na Honzíčka, při každém telefonátu mi říká: „Vydržím tu, než se narodí, chci ho vidět a pak to se mnou může škrábnout.“ Trochu se bojím, říká se život za život… A babička začíná často mluvit o smrti.

Už jen pár hodin a bude na světě. To čekání je nesnesitelné, dvě hodiny ležím v nemocničním pokoji s těmi o dvě čísla menšími punčochami, kapačkou v ruce, s Františkem po boku a srdcem v gatích, ne ty už vlastně taky nemám, jsem připravena na sál a povolen je jen ten jejich sexy noční hábit, do kterého by se vešli tři pacienti střední váhy. Přichází sestřička, srdce mám pro změnu v krku, jdou si pro mě… „Paní Jiránková, musíte si ještě počkat, je tam akutní příjem.“ Jestli jsem dosud neměla výkyvy nálad, tak teď jsou extrémně silné.

Je 12:00, blížím se ke dveřím, kam už František nesmí. Bude to dobré, uklidňuji se, tady jsou profíci, dnes je to rutinní operace oproti tomu, co jsem se dočetla na Wiki. První císařský řez byl proveden na živé ženě v roce 1610, o tišících lécích nemohla být ještě ani řeč, ránu nesešívali a vysoká úmrtnost po sekci byla samozřejmá záležitost. Loučím se s Františkem. Sestřička ukazuje na židli, ať se posadím a čekám. Bože, zas čekat? Sedím na židli, v ruce drtím igelitku, ve které mám zabalené jen potřebné věci na JIP, kde bych měla ležet po operaci asi 24 hodin. Nikdy jsem ještě na žádné operaci nebyla, jsem v podstatě zdravý jedinec a o to větší hrůzu teď mám. Ale překvapuje mě, že to tu vůbec nepůsobí jako v nemocnici, všechno je nové a laděné do příjemných teplých barev. Jsou tu krásné a moc milé sestřičky, jedna se mě ujímá a vede mě do dalšího pokoje, kde mám vyčkat, pak odchází a zavře za sebou velké zasouvací dveře.

Jsem tu úplně sama, v rohu hraje rádio, připomíná mi to trochu hotelový pokoj s vlastní moderní koupelnou a toaletou. Když to tady prozkoumám a sednu si na postel, zjišťuji, že to není obyčejná postel, okamžitě seskakuji, jsem v porodním pokoji. Všechno na mě doléhá, strach dosahuje obrovských rozměrů, stále si nedokážu vysvětlit, proč propadám takové panice. Určitě jsem byla v minulém životě tou první živou ženou, na které prováděli císařský řez, a já pak v silných bolestech umírala, jinak si to neumím vysvětlit. Ani nechci domýšlet, co se děje s tou malou dušičkou ve mně, která to teď se mnou prožívá.

Naštěstí mám u sebe mobil, zkusím někomu napsat, skvělé, kolegyně je online, vysypu na ni všechny mé strašáky a na chviličku se mi ulevuje.

Napadá mě, že bych facebook, neboli ksichtoknihu, jak tomu někteří říkají, mohla využít pro věc, ve kterou věřím, a to v sílu pozitivní energie. Oslovuji všechny mé přátele k zaslání energií. Je až neuvěřitelné, kolik solidarity v podobě krásných komentářů se nám dostává.

Přichází sestřička, nebo je to snad doktorka? Nevím, kdo se skrývá pod tím zeleným pláštěm a čapkou, plním všechny pokyny, které mě provází na operační sál. Má psychika se hroutí a celé tělo se třese, svlékám se, a na Evu musím ujít kolem všech těch zelených plášťů asi pět kroků k lehátku. Je to dlouhá cesta, připadám si, jako když jdu na popravu, ale nikdy jsem na popravu nešla, tak jak vím, že si připadám stejně? Uf, došla jsem k lehátku a uléhám, je tu zima a už nevím, čím se klepu víc, zda zimou, nebo strachem.

V tu chvíli přichází další ze sestřiček s tím, že se mi asi pomátl manžel, a podává mi telefon, jestli bych mu nemohla ještě zavolat. Že se pomátl, tomu nevěřím, a že by tvrdil, že je můj manžel, tomu už vůbec ne, ale jsem vděčná za příležitost slyšet ho. Hovor je dost zmatený, jediné, co z něj chápu je, že můj milý zapomněl všechny potřebné papíry k porodu doma a musí pro ně zajet. Asi ani není nutné rozepisovat se o tom, jak byly papíry připravené v deskách a jaké ujišťování jsem si vyslechla, že nezapomene.

Mobil musím vrátit, chtějí mě vycévkovat. Cože? Co to je? Proč? Strach mi napadl mozek a ten se nechal přemoci, už ze mě mluví jen strach. Sestřičky mi s velkou trpělivostí postupně vysvětlují, co se se mnou bude dít, a já jim zase vysvětluji, že to tak nejde. Musím být v poloviční narkóze neboli spinální anestezii dokud bude mrňousek v břiše, aby to přežil. Hned jak ho vyndají, uspí mě.

U spinální anestezie jde vlastně o vyřazení určitých míšních nervů vstříknutím narkotika do mozkomíšního moku. Narkotikum se nesmí dostat až do mozku a horní část těla musí zůstat bdělá. Ani nedomýšlím, co se může stát, když se lékař jehlou netrefí správně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 70 dní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.