Ben Kane

Cesta do Říma

Vyšehrad

Ben Kane

Cesta do Říma

Z anglického originálu The Road to Rome
vydaného nakladatelstvím Arrow Books 2011

přeložila Jaroslava Hromadová

Ilustrace na obálce Michal Houba

Typografie tištěné knihy Vladimír Verner

Odpovědná redaktorka Marie Válková

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,
v Praze roku 2015 jako svou 1414. publikaci
Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)
Doporučená cena E-knihy 210 Kč

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,
Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz
www.ivysehrad.cz

Copyright © 2010 by Ben Kane

First published as The Road to Rome by Arrow,
an imprint of Cornerstone Publishing.

Cornerstone Publishing is a part

of the Penguin Random House group of companies.

Translation © Jaroslava Hromadová, 2015

ISBN 978-80-7429-671-0 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici
ve formátu pdf

S láskou a s díky věnuji báječným rodičům
Kyranovi a Helen Kaneovým

KAPITOLA I
Egypt

Alexandrie, zima roku 48 před Kristem

„Tak hněte sebou, sakra,“ křikl optio a mečem naplocho přetáhl nejbližší legionáře po zádech. „Caesar nás potřebuje!“

Musel svou skupinu o deseti mužích trochu povzbudit. V noci hlídkovali na molu, které spojovalo doky s protáhlým ostrovem Faros a rozdělovalo přístav na dvě části. Z obou stran měli vodu, a vzhledem k tomu, co se tam dělo, to nebylo zrovna bezpečné místo.

Žlutou záři vycházející z obrovského majáku, který se na tomto uměle vytvořeném ostrově nacházel, ještě umocňovaly hořící lodě v přístavišti. Egyptská plavidla zapálili Caesarovi vojáci a požár se rychle šířil, až se dostal k budovám nedalekých skladů a knihovny. Díky tomu tam bylo vidět jako ve dne. K egyptským vojákům, kteří byli zatlačeni do potemnělých postranních ulic, se přidaly posily a tisíce mužů znovu udeřily na Caesarovy šiky necelých sto kroků od mola, které mělo nepřítele zadržet.

Romulus a Tarquinius běželi poslušně po boku legionářů. Kdyby ječící masa egyptských vojáků jejich řady prolomila, všichni by zemřeli. I když Egypťané napoprvé neuspěli, šance na přežití byly mizivé. Legionáři čelili obrovské přesile a neměli se kudy stáhnout do bezpečí. Celé město zaplavili nenávistní domorodci a hráz vedla na ostrov, odkud nebylo úniku. Byly tam jenom římské lodě, jenže kvůli nepřátelským jednotkám se nebylo možné nalodit.

Romulus se ušklíbl a toužebně pohlédl na jednu z trirém, které odplouvaly. Blížila se k západnímu vstupu do přístavu a odvážela jeho dvojče Fabiolu. Před chvílí se po devítiletém odloučení na okamžik zahlédli. Fabiola mířila na moře a do bezpečí a Romulus s tím nemohl nic udělat. Bylo zvláštní, že z toho nebyl zničený. Pochopil proč. Pouhé vědomí, že je Fabiola naživu a v bezpečí, mu naplnilo srdce ničím nezkalenou radostí. S pomocí Mithry snad slyšela, když křikl, že je ve dvacáté osmé legii, a tak by ho jednoho dne mohla najít. Nakonec bohové jeho modlitby věnované dávno ztracené sestře přece jen vyslyšeli.

Teď však měl, jako už mnohokrát, bojovat o život.

Jeho i Tarquinia naverbovali do legií násilím, a tak se stali součástí Caesarova malého uskupení v Alexandrii, jemuž bezprostředně hrozilo, že je nepřátelé rozdrtí. Přestože se znovu ocitl v zoufalé situaci, trochu se uklidnil. Pokud na něj čeká ráj bojovníků, nevstoupí do něj jako otrok nebo jako gladiátor. Ani jako žoldnéř či zajatec. To mu zvedlo sebevědomí.

Teď jsem římský legionář, pomyslel si hrdě. Konečně. Mám osud ve vlastních rukách. Už mě nebude řídit Tarquinius. Ani ne před hodinou se mu jeho světlovlasý kamarád přiznal, že spáchal vraždu, kvůli níž on původně utekl z Říma. Romulus se z toho šoku ještě nevzpamatoval. V hlavě mu vířily pochybnosti, vztek a bolest. Potlačil tu jedovatou směsici pocitů. Vrátí se k tomu později.

Skupina mužů, sotva popadajících dech, doběhla na konec Caesarovy formace, která byla hluboká pouhých šest řad. Hlasité rozkazy, řinčení zbraní a výkřiky raněných najednou přicházely hodně zblízka. Optio se radil s nejbližším důstojníkem, nervózním tesserariem. Měl přilbici s příčným hřebenem, šupinovou zbroj podobnou optiově a dlouhou holí udržoval legionáře v řadě. Zatímco on a další podřízení zůstávali vzadu, aby nikdo neutekl, centurioni se zdržovali vepředu nebo někde poblíž čela. V takto zoufalém boji byli tito zkušení vojáci z povolání nejodhodlanější ze všech.

Nakonec se optio obrátil na své muže. „Naše kohorta je tady.“

„To máme štěstí,“ zamumlal jeden voják. „Přímo uprostřed toho proklatýho šiku.“

Optio se pousmál. Souhlasil s tím. Tam většina lidí padne. „Na chvíli jste v klidu. Buďte rádi,“ řekl. „Roztáhněte se, dvě řady do hloubky. Posilte tuhle centurii.“

Reptali, ale poslechli.

Romulus a Tarquinius se s čtyřmi dalšími ocitli v čele dvou malých řad. Neprotestovali. Od nováčků se to očekávalo. Romulus byl vyšší než většina ostatních, a tak jim viděl přes hlavy a chocholy na bronzových kulatých přilbicích. Tu a tam se zvedla do výšky korouhev centurie a nad pravým křídlem čněl stříbrný orel, drahocenný talisman legie. Při pohledu na nejdůležitější symbol Říma, který mu byl čím dál dražší, se mu rozbušilo srdce. Především díky orlovi Romulus nezapomínal, že je Říman. Tento majestátní, hrdý a nade vše povznesený symbol nezajímalo postavení mužů. Uznával jenom statečnost a chrabrost v boji.

Za ním však bylo vidět množství rozzuřených tváří a blýskajících se zbraní, které se k nim blížily v obrovských dmoucích se vlnách.

„Mají scuta,“ vykřikl Romulus zmateně. „Jsou to Římani?“

„Kdysi byli,“ odsekl legionář nalevo od něj. „Ale už jsou doma tady.“

„Podle mě to jsou Gabiniovi lidi,“ řekl Tarquinius a muž nevrle přikývl. Všichni kolem si ho zvědavě prohlíželi. Hlavně ti, co mu viděli levou tvář. Lesklá červená jizva ve tvaru ostří nože na haruspexově tváři byl pozůstatek dlouhodobého mučení od Vahrama, prima pila zapomenuté legie.

Romulus znal od Tarquinia příběh o Ptolemaiovi XII., otci současných vládců Egypta, kterého svrhli před více než deseti lety. Zoufalý Ptolemaios se obrátil na Řím a nabídl neuvěřitelné množství zlata, když mu pomůže vrátit se na trůn. Nakonec se té příležitosti chopil Gabinius, prokonzul Sýrie. Odehrálo se to v době, kdy se Romulus, jeho galský kamarád Brennus a Tarquinius účastnili tažení v Crassově armádě.

„Ano,“ zamumlal legionář. „Zůstali tady, potom co se Gabinius vrátil s hanbou do Říma.“

„Kolik jich tu zůstalo?“ zeptal se Romulus.

„Pár tisíc,“ zněla odpověď. „Ale měli spoustu pomocníků. Hlavně núbijské bojovníky, žoldnéře z Judeje a prakovníky a lučištníky z Kréty. Samí drsní chlapi.“

„A taky pěšáky,“ přidal další. „Otroky, co utekli z našich provincií.“

Na to se ozvalo rozzlobené mručení.

Romulus a Tarquinius se na sebe podívali. Jejich postavení, hlavně Romulovo, muselo zůstat utajeno. Otroci neměli v pravidelné armádě místo. Vstup do legií, což násilné naverbování znamenalo, se trestal smrtí.

„Ty mizerný zrádci se nám nepostaví,“ prohlásil první legionář. „Zatočíme s nima.“

Jeho slova zazněla v pravou chvíli. Vystrašené tváře se teď potěšeně usmívaly.

Romulus spolkl ostrou odpověď, která ho ihned napadla. Spartakovi stoupenci, samí otroci, přelstili legie mnohokrát. On sám se vyrovnal třem obyčejným legionářům. Nepřátelští otroci, kteří bránili novou vlast, by mohli být urputní soupeři. Nebyl však správný čas ani vhodné místo o takových věcech se zmiňovat. Jenže kdy byl? pomyslel si Romulus trpce. Nikdy.

S připravenými zbraněmi čekali, až bude boj zuřivější. Do jejich řad dopadala záplava nepřátelských oštěpů a kamenů a tu a tam někoho srazily k zemi. Romulus a Tarquinius neměli štíty, a tak se jenom shýbli a modlili se, když nad nimi hvízdala smrt. Nastal zmatek. Jak přibývalo obětí, naskýtala se další výzbroj. Zavalitý voják v řadě před nimi padl a z krku mu trčelo kopí. Romulus s lítostí rychle stáhl škubajícímu se muži přilbici. Potřeby živých byly větší než potřeby mrtvých. Už propocenou plstěnou vložku, kterou si nasadil na hlavu jako první, považoval za určitou ochranu. Tarquinius si vzal od jednoho mrtvého scutum a zanedlouho získal od další oběti své i Romulus.

Optio souhlasně zamručel. Ti dva otrhaní tuláci sice neměli pořádné zbraně, ale ve vojenské výzbroji se vyznali.

„Tohle je lepší,“ řekl Romulus a uchopil podlouhlý štít za vodorovný popruh. Od poslední bitvy v zapomenuté legii před čtyřmi lety neměli ani jeden kompletní výstroj. Zamračil se. Pořád cítil vinu kvůli Brennovi, který položil život, aby on a Tarquinius mohli uniknout.

„Už jste někdy bojovali?“ zeptal se legionář.

Než mohl Romulus odpovědět, udeřila ho do zad puklice štítu.

„Vpřed!“ křikl optio, který se sunul za nimi. „Přední šik slábne.“

Tlačili se na přední řady směrem k nepříteli. Ve vzduchu se objevily desítky římských krátkých mečů. Štíty se zvedaly, až byly z mužů vidět jenom těkající oči pod okraji přilbic. Postupovali těsně vedle sebe a navzájem se chránili. Romulus měl po pravici Tarquinia a po levici toho hovorného legionáře. Oba se starali o jeho bezpečí, stejně jako on o jejich. To byla jedna z výhod štítové hradby. Přestože se Romulus na Tarquinia zlobil, nepodezíral ho, že svou povinnost nesplní.

Nelíbilo se mu, jak jejich řady prořídly. Najednou voják před nimi padl na kolena a ječící nepřátelský bojovník skočil do mezery a Romula překvapil. Na sobě měl jenom kulatou frygickou přilbici a hrubě tkanou tuniku. Žádnou výzbroj. Jen oválný, nahoře vykrojený štít a zvláštní meč s dlouhým zahnutým ostřím, kterému se říkalo rhomphaia. To je thrácký peltast, pomyslel si Romulus, čím dál zmatenější.

Bez rozmýšlení skočil dopředu a rozehnal se puklicí svého scuta na jeho hlavu. Nemělo to však kýžený účinek, protože Thrák odrazil útok vlastním štítem. Chvilku na sebe útočili a snažili se získat výhodu. Ani jednomu se to nepodařilo a Romulus začal cítit před zahnutým mečem nepřítele zdravý respekt. Díky prohnutí mohl dosáhnout nad horní okraj scuta a ze stran a způsobit vážné zranění. Během několika vteřin málem přišel o oko a potom jen taktak zabránil ošklivému zranění na levém bicepsu.

Romulus Thráka na oplátku mělce zranil na pravé ruce. Spokojeně se usmál. Zranění ho sice nezneškodnilo, ale omezilo jeho schopnost bojovat. Z rány mu tekla krev až na jílec meče. Muž klel, když proti sobě opakovaně útočili a ani jeden nedokázal udeřit do nechráněného místa. Brzy Romulus zaznamenal, že Thrák při každém pozvednutí meče sténá. Dostal šanci a nechtěl si ji nechat uniknout.

Udělal výpad levou nohou a štítem dopředu a máchl gladiem tak mocně, až hrozilo, že protivníkovi usekne hlavu. Voják musel ránu odrazit, protože jinak by přišel o pravou část obličeje. Kovová ostří do sebe narazila, až odlétly jiskry. Romulus ohnul Thrákovi meč směrem k zemi. Ten zasténal a Romulus věděl, že ho dostal. Bylo načase to ukončit, dokud nepřítele ochromuje bolest. Využil setrvačnosti a udělal výpad vpřed. Plnou vahou nalehl do štítu.

Nepřátelský bojovník to nevydržel, ztratil rovnováhu, padl na záda a upustil štít. Romulus se nad ním okamžitě sklonil a napřáhl pravou ruku. Krátce se na sebe podívali. Jeho pohled připomínal pohled kata na připravenou oběť. Odpovědí jsou jen vytřeštěné oči. Rychlé seknutí gladiem a Thrák byl mrtvý.

Romulus se narovnal a právě včas sebral jeho štít. Padlého už nahradil neoholený dlouhovlasý muž v římské uniformě. Další z Gabiniových lidí.

„Zrádce,“ zasyčel Romulus. „Teď bojuješ proti vlastním?“

„Bojuju za svou vlast,“ zavrčel nepřátelský voják. Jeho latina potvrdila Romulovu teorii. „Co tady sakra děláte vy?“

Zaskočilo ho to a neodpověděl.

„Bojujeme za Caesara,“ odsekl hovorný legionář. „Nejlepšího generála na světě.“

Nepřátelský voják se ušklíbl a Romulus využil příležitosti. Bodl mečem a vrazil nepozornému nepříteli ostří nad drátěnou košilí hluboko do krku. Muž vykřikl a zhroutil se. Romulus na okamžik zahlédl nepřátelské linie. Kéž by se to nestalo. Kam oko dohlédlo, všude egyptští vojáci a všichni odhodlaně postupovali vpřed.

„Kolik tady máme kohort?“ zeptal se Romulus. „Čtyři?“

„Ano.“ Legionář se znovu postavil vedle něj. Vzhledem k těžkým ztrátám se posunuli do přední řady. S Tarquiniem a dalšími se připravovali na nový nápor společné vlny legionářů a lehce vyzbrojených Núbijců. „Ale jsou hodně prořídlé.“

Jejich noví protivníci měli jenom bederní roušky a mnozí dlouhé pero ve vlasech. Černí bojovníci třímali velké oválné štíty z kůže a oštěpy s širokým ostřím. Bohatší z nich se honosili čelenkami a zlatými náramky. U látkových opasků jim visely krátké meče a dlouhé luky a každý z nich měl přes levé rameno toulec. Moc dobře věděli, že římský oštěp má omezený dolet, a proto se zastavili asi padesát kroků před nimi a v klidu si založili do tětiv šípy. Jejich druhové trpělivě čekali.

Romulus s úlevou zjistil, že Núbijci nepoužívají vrstvené luky jako Parthové, jejichž šípy snadno pronikly římskými štíty. Moc ho to však neuklidnilo. „Jak přesně jsme slabí?“ zeptal se.

„S pátou kohortou, která hlídá naše trirémy, je nás asi patnáct set.“ Legionář si všiml, že to Romula překvapilo. „Cos čekal?“ zavrčel. „Spousta z nás je na tažení sedm let. V Galii, Británii a znovu v Galii.“

Romulus se nasupeně podíval na Tarquinia. Tohle jsou sice zocelení veteráni, jenže nepřátel je mnohem víc. Tarquinius jen odevzdaně pokrčil rameny. Romulus zaskřípal zuby. Jsou tady, protože ho Tarquinius neposlechl a trval na tom, že si prohlédnou přístaviště a knihovnu. Na druhou stranu viděl Fabiolu. Kdyby v téhle potyčce zemřel, bylo by to s vědomím, že jeho sestra je naživu a v pořádku.

Do vzduchu vylétla první salva núbijských šípů a jako smrtonosná záplava svištěla dolů.

„Zvednout štíty!“ vykřikli důstojníci.

Za okamžik se ozvalo důvěrně známé dunění, jak jim nepřátelské střely dopadaly na štíty. Romulus viděl, že naštěstí skoro žádný šíp neprorazil štít, takže ztráty byly minimální. Tep se mu však zrychlil, když si všiml tmavé husté kaše na některých kamenných a železných hrotech. Jed! Naposledy to zažil, když bojovali proti Skytům v Margianě. Stačilo drobné škrábnutí a člověka čekala smrt v obrovských bolestech. Romulus si blahořečil, že získal štít.

Následovala další salva a potom Núbijci vyrazili k Caesarovým šikům. Protože je neomezovala těžká výstroj, jakou nosili legionáři, rychle přidávali do kroku. S divokým bojovým pokřikem se postupně dávali do běhu. Za nimi následovali bývalí Gabiniovi vojáci, kteří měli zasadit rozhodný úder. Romulus stiskl zuby a zalitoval, že s nimi není Brennus. Nepřátelská formace se skládala přinejmenším z deseti řad, zatímco Caesarových byla sotva polovina.

Jako na zavolanou se ozvalo několikeré krátké zatroubení. Zezadu zazněl rozkaz: „Ustupte k lodím!“ Ten hlas byl klidný a odměřený a moc neodpovídal naléhavosti situace.

„To je Caesar,“ oznámil legionář a hrdě se usmál. „Nikdy nepanikaří.“

Jejich šiky se okamžitě začaly stáčet směrem k západnímu přístavu. Nebylo to daleko, ale museli být neustále ve střehu. Když Núbijci pochopili, že se snaží uniknout, vztekle řvali a znovu se hnali dopředu.

„Nezpomalujte!“ křikl centurion nejblíž Romulovi. „Zastavte se těsně předtím, než udeří. Zůstaňte v útvaru a zažeňte je zpátky. Potom pokračujte.“

Romulus uviděl trirémy. Bylo jich asi dvacet. Vešli by se na ně všichni – ale kam by pluli?

Jako vždycky na to měl odpověď Tarquinius. „Na Faros.“ Ukázal na maják. „Tamhle, k molu je to jenom padesát nebo šedesát kroků.“

Romulovi se vrátila sebedůvěra. „Můžeme ho bránit až do soudného dne,“ zasmál se.

Jenže lodě byly pořád daleko a Núbijci zaútočili na římskou formaci s takovou silou, že přední řady musely o několik kroků couvnout. Nocí se rozléhal křik. Vojáci spílali bohům, že na ně seslali smůlu. Romulus zahlédl, jak se legionáři nalevo od něj zabodlo do lýtka kopí. Padl na zem a začal sebou škubat. Dalšímu pronikl meč oběma tvářemi a objevil se na druhé straně obličeje. Když nepřítel zbraň vytáhl, z rány se vyřinula krev. Voják upustil štít i meč, chytil si oběma rukama zmasakrovaný obličej a pronikavě ječel. Romulus ztratil oba zraněné muže z dohledu, protože se masa Núbijců tlačila na jeho úsek.

Z rozzuřených zarudlých úst vycházely nadávky v neznámém jazyce. Kožené štíty narážely do těch římských, široká ostří oštěpů se míhala všemi směry a hledala římské maso. Romulus ucítil zatuchlý pach černých bojovníků. Rychle zabil prvního, který se přiblížil. Jediným pohybem zabodl muži gladius pod hrudní kost. Stejně lehce vyřídil i dalšího protivníka. Vlastně mu naběhl na meč. Núbijec byl mrtvý, než si to stačil uvědomit.

S protivníky si snadno poradil i Tarquinius, napravo od Romula, ale hovorný legionář nalevo musel bojovat. Dotírali na něho dva robustní Núbijci a zanedlouho ho zasáhli kopím do pravého ramene a ochromili ho. Když mu jeden strhl štít a druhý ho bodl do krku, neměl šanci. To bylo poslední, co Núbijec udělal. Romulus mu usekl pravou ruku, v níž držel kopí, a další ranou ho rozpáral od slabin až po rameno. Postoupil k němu legionář z řady za nimi, aby vzniklou mezeru po padlém druhovi zaplnil, a společně zabili druhého bojovníka.

Na místo mrtvého se okamžitě postavili další.

Potřebujeme jezdectvo, pomyslel si Romulus a pokračoval v boji. Nebo katapulty. Jejich čím dál zoufalejší situaci by pomohla změna taktiky. Těch pár legionářů, kteří se dostali k trirémám, šplhalo na paluby, zatímco většina zůstávala uvězněná v předem prohraném boji. Muži propadali panice a podvědomě ustupovali. Centurioni na ně křičeli, ať neustupují, a praporečníci mávali korouhvemi ve snaze vrátit legionářům sebedůvěru. Marně. Vyklízeli další prostory. Nepřítel ucítil krev a znásobil úsilí.

Romulovi se to nelíbilo. Viděl, že situace spěje ke konci.

„Nezastavujte se!“ ozvalo se za ním. „Držte se v útvaru. Vzmužte se, kamarádi. Je tu Caesar!“

Romulus se odvážil ohlédnout.

Uviděl, jak se k nim tlačí mrštná postava ve zlaceném pancíři a rudé generálské pláštěnce. Měl krásně tepanou přilbici s chocholem z koňských žíní a jemným stříbrným a zlatým zdobením na lícnicích. Caesar třímal gladius s bohatě vykládaným jílcem ze slonoviny a obyčejné scutum. Romulus zahlédl úzký obličej s vystouplými lícními kostmi, orlím nosem a pronikavýma tmavýma očima. Caesarovy rysy mu byly povědomé, ale neměl čas se tím zabývat. Generálův klid mu dodal odvahy. Stejně jako centurioni byl připravený položit život, a tam, kde stál velitel jako Caesar, vojáci neutíkali.

Tarquinius zaskočeně hleděl z generála na Romula a zase zpátky.

Romulus to nezaznamenal.

Zpráva se rychle rozšířila. Najednou se nálada vojáků změnila a panika se rozplynula jako ranní mlha. Povzbuzení legionáři neposlechli rozkazy a znovu postupovali vpřed. Nepřítele tím zaskočili. Ztracené území zanedlouho získali zpátky a na chvilku se jim ulevilo. Obě strany stály a ostražitě na sebe hleděly. Mezi nimi ležela zkrvavená těla, svíjející se ranění a odhozené zbraně. Od úst jim šla pára a zpod plstěných výplní bronzových přilbic jim stékal pot.

To byla Caesarova chvíle.

„Přátelé, pamatujete na naši bitvu proti Nerviům?“ zeptal se hlasitě. „Vyhráli jsme ji, ne?“

Legionáři souhlasně vykřikli. Vítězství nad udatným kmenem bylo jedno z nejtěžších, jaké během galského tažení vybojovali.

„A na Alésii?“ pokračoval Caesar. „Galové se na nás vrhali jako hejna much. A stejně jsme je rozdrtili!“

Další výkřik.

„Dokonce i ve Farsálu, když nám nikdo nevěřil,“ řekl Caesar pateticky a vztáhl k nim ruce, „jste vy, mí druhové, zvítězili.“

Romulus četl ve tvářích mužů opravdovou pýchu. Určitě to posílilo jejich odhodlání. Caesar je jeden z nich. Voják. I Romulus pocítil větší respekt. Je to vynikající vojevůdce.

„Cae-sar!“ zvolal prošedivělý veterán. „Cae-sar!“

Všichni, včetně Romula, se přidali.

Skandoval i Tarquinius.

Chvilku Caesar nechal muže provolávat mu slávu a potom je znovu vybídl, ať pokračují k trirémám.

Málem se jim to podařilo. Egyptské jednotky zaskočil římský protiútok a Caesarova odvážná slova, takže na dvacet vteřin ustrnuly. Brzy byl okraj doku, co by kamenem dohodil. Stovky dalších legionářů, doprovázených námořníky, se nalodily a poměrně dost přetížených lodí zamířilo do přístavu. Tři řady vesel na každé straně zabraly a trirémy vypluly na hlubinu. Když si nepřátelští důstojníci rozzuřeně uvědomili, že protivník uniká, konečně jednali. Pobízeli své muže, ať dokončí, co začali. Postupovali kupředu a za nimi rychle následovala masa vzteklých vojáků, která znamenala jediné. Naprostou zkázu.

„Roztáhněte se!“ rozkázal Caesar. „Utvořte šik před trirémami.“

Vojáci rychle uposlechli.

Stejně je to moc pomalu, pomyslel si Romulus s hrůzou. Takové manévry se nedají provést pořádně, když je nepřátelská armáda pouhých třicet kroků od nich.

Tarquinius zvedl zrak k obloze poseté hvězdami, zda neuvidí nějaké znamení. Odkud fouká vítr? Změní se? Potřeboval to vědět. Nebyl mu však dopřán čas.

Egypťané byli v mžiku u nich. Podvědomě tušili, že při útoku na cizí vojsko je jedním z nejlepších způsobů, jak vyhrát bitvu, přinutit protivníka k ústupu. Následně jejich kopí tvrdě zatočila s legionáři, kteří se obrátili na útěk. Hroty mečů v rukách bývalých Gabiniových vojáků jim pronikaly mezi oslabenými spoji drátěných košil nebo do nechráněného podpaží. Vyrážely jim štíty z rukou, bronzové přilbice měnily na kusy zprohýbaného kovu a mužům rozsekávaly hlavy. Těsně nad nimi prolétaly šípy a kamení. Když Romulus smrtonosné kameny zahlédl, dostal strach. S nepřátelskými prakovníky na dostřel obětí na jejich straně přibude.

Většina legionářů měla ve tvářích patrnou hrůzu. Ostatní ustrašeně zvedali oči k nebi a hlasitě se modlili. Caesarovo povzbuzování bylo marné. Nebylo jich dost, aby Egypťany zastavili. Boj se změnil v zoufalou snahu úplně to nevzdat. Romulus se nepřestal ohánět mečem a držel se. Tarquinius s hbitostí popírající jeho věk dělal totéž. Šikovný bojovník byl i voják, kterého měl Romulus po levici. Společně vytvořili hrozivou trojici, ale celkovou situaci to moc nezlepšilo.

Jak římské šiky couvaly, umíralo čím dál víc mužů, což oslabovalo štítovou hradbu. Nakonec se úplně rozpadla a ječící Núbijci se probíjeli kupředu. Prvními cíli se stali centurioni v charakteristických červených pláštěnkách a zlacených pancířích a jejich smrt podkopala morálku ještě víc. Navzdory Caesarově obrovské snaze to brzy vypadalo, že boj skončí katastrofou. Jakmile to generál pochopil, ustupoval k doku. Kohorty okamžitě zachvátila panika. Muži padali na zem a končili pod nohama spolubojovníků, kteří utíkali do zdánlivého bezpečí na trirémách. Další srazili z hráze do temné vody a těžká výzbroj je okamžitě stáhla ke dnu.

„Nezvládneme to,“ křikl Tarquinius.

Romulus se podíval přes rameno. Najednou se dalo nalodit jenom na pár lodí, a vzhledem k tomu, že legionáři nechtěli čekat, hrozilo, že nejbližší plavidla budou přetížena. „Hlupáci,“ řekl. „Potopí se.“ Bránil se panice. „Co můžeme dělat?“

„Doplavat,“ odpověděl haruspex. „Na Faros.“

Romula zamrazilo. Vybavil si totiž situaci, kdy naposledy unikli ve vodě. Na břehu řeky Hydaspés nechali Brenna a on tam bez pomoci zemřel. Nikdy se úplně nezbavil pocitu viny, že opustil kamaráda. Teď se snažil uvažovat prakticky. To bylo tehdy, tohle je teď, pomyslel si. „Jdeme?“ zeptal se legionáře po levici.

Přikývl.

Procházeli těsně u sebe kolem zmatených vojáků, kteří je obklopovali. V nastalém zmatku se dalo snadno prchnout z pošramoceného římského útvaru a zamířit k vodě. Museli si dávat bedlivý pozor. Velké placaté kameny byly kluzké od krve a visely na nich kusy těl a odhozené výzbroje. Trojice za sebou zanechala hořící skladiště a zanedlouho se dostala do přítmí. Naštěstí tam nikdo nebyl. Boj se omezil na oblast kolem trirém a egyptské velitele nenapadlo poslat muže na západ po doku a zabránit tak legionářům utéct.

Jejich chyba, pomyslel si Romulus, když se podíval za sebe na ta jatka. Caesarovi muži teď propadli naprosté beznaději. Neposlouchali rozkazy velitelů a snažili se uniknout. Ukázal na trirému stojící jako druhá v pořadí. „Ta se potopí.“

Legionář si přiložil ruku k očím a zaklel. „Je na ní Caesar!“ vykřikl. „K čertu s Egypťany!“

Romulus mžoural do světla a nakonec v té tlačenici generála zahlédl. Navzdory pokřiku kapitána, jemuž se říkalo trierarch, a jeho námořníků vylézali na palubu další a další vojáci.

„Kdo nás povede, když se utopí?“ vykřikl jejich společník.

„O něj si dělej starosti až potom. Nejdřív se snažme přežít sami,“ odpověděl Romulus stroze a svlékl se do otrhané vojenské tuniky. Znovu si zapnul opasek, kde měl v pochvě gladius a pugio, které mu sloužilo jako zbraň i jako příbor.

Tarquinius učinil totéž.

Legionář se podíval z jednoho na druhého. Potom je s klením napodobil. „Nejsem moc dobrý plavec,“ oznámil jim.

Romulus se zasmál. „Můžeš se mě držet.“

„Člověk by měl vědět, kdo se mu chystá zachránit kůži. Jsem Faventius Petronius,“ představil se a podal mu pravou ruku.

„Romulus.“ Stiskli si předloktí. „Tohle je Tarquinius.“

Nebyl čas na další zdvořilosti. Romulus skočil do vody po nohách jako první a haruspex za ním. Petronius pokrčil rameny a následoval je. Byli od boje dostatečně daleko, že si nikdo nevšiml trojího šplouchnutí. Tarquinius okamžitě zamířil šikmo do přístavu. Potřebovali trochu světla, aby viděli, ale museli zůstat dostatečně daleko, aby je nedostihly nepřátelské střely. Romulus zůstával vzadu, protože se ho Petronius držel jako klíště.

Jak by bylo krásné, kdyby dostihli loď s Fabiolou, napadlo ho. Už dávno odplula do tmy. Určitě mířila do Itálie. Na místo, kam se poslední dobou pokoušel dostat. I přes současné nesnáze se Romulus nevzdával naděje. Tarquinius mu pořád opakoval, že se do Říma dostane. To ho nutilo plavat. S každým tempem si představoval, jak se vrací domů a setkává se s Fabiolou. Připadalo mu to jako cesta do ráje. Koneckonců tam měl nevyřízené účty. Podle Tarquinia byla matka dávno mrtvá, ale i tak ji musel pomstít. A udělá to tak, že zabije jejich bývalého majitele, obchodníka Gemella.

Romula vrátilo do přítomnosti šplouchání. Z nejvzdálenější trirémy, která se potápěla pod tíhou tolika lidí, se vrhala spousta mužů. Jenže ve vodě je nečekal lepší osud než na palubě. Většinu z nich okamžitě stáhla dolů zbroj a ti, co dokázali plavat, se stali cílem nepřátelských prakovníků a lučištníků, číhajících na hrázi.

Romulus je litoval, ale nemohl jim nijak pomoct.

I Petronius sledoval drama, které se před nimi odehrávalo, a chytil se Romula ještě pevněji.

„Jen klid,“ obořil se na něj. „Chceš mě uškrtit?“

„Promiň,“ omlouval se Petronius a uvolnil sevření. „Koukni! Caesar se chystá vyskočit z lodě.“

Romulus otočil hlavu. Ve světle plamenů z východního přístavu rozeznal hbitou postavu, která předtím burcovala legionáře. Už se nepokoušel své muže vést. I Caesar teď musel prchnout. Shodil přilbici s příčným hřebenem, červenou pláštěnku a nakonec zlacený pancíř. Obklopený skupinou legionářů čekal, až se všichni připraví. Nakonec s dokumenty v ruce překročil zábradlí a skočil do moře. Jeho muži dopadli kolem něj, až se rozstříkly gejzíry vody. Caesar, chráněný kordonem vojáků, plaval k Faru. Jednu ruku držel ve vzduchu, aby se listiny nenamočily.

„U Mithry, ten má ale odvahu,“ prohlásil Romulus.

Petronius se zasmál. „Caesar se nebojí ničeho.“

Kousek od nich dopadla záplava šípů a kamenů, což jim připomnělo, že není radno otálet. Zatímco většina egyptských vojáků dál útočila na kohorty, které se zdržovaly v doku, ostatní spěchali na molo. Odtud mohli vyslat šípy na bezbranné legionáře ve vodě.

Romula zděsila přesnost prakovníků, přestože na klidné hladině v přístavu nebylo moc světla. Protože se nacházeli níž než doky a do jisté míry je zakrývalo molo, myslel si, že jejich cesta bude poměrně bezpečná. Mýlil se. Prakovníci nabíjeli do zbraní kameny velké jako půlka slepičího vejce, jednou dvakrát jimi zatočili nad hlavou a vystřelili. Asi tak za vteřinu nebo dvě následovala další salva. V rychlém sledu se objevila třetí a čtvrtá. Brzy byl vzduch plný kamenů. Kde dopadly, vytryskla voda. Romulus sledoval znovu a znovu, jak legionáře zasáhly do hlavy. Když uslyšel smrtonosné rány, přikrčil se. Buď své oběti na místě zabily, nebo je omráčily a ony se utopily. Pokud jim šíp neproletěl tváří nebo okem.

Zanedlouho nepřátelští prakovníci a lučištníci potřebovali další cíle. Díky tomu, že se Caesarova skupina rozhodla odplavat co nejdál, zůstávala nezraněna, stejně jako oni. To však nebude trvat dlouho. Protože na molu nebylo dost Caesarových vojáků, Egypťané je mohli pronásledovat souběžně a beztrestně je zabíjet.

„Rychleji,“ naléhal Tarquinius.

Cák, cák, cák. Ani ne dvacet kroků od nich dopadl do vody proud šípů a kamenů a Romulovi se rozbušilo srdce. Petronius mu přerývaně dýchal na krk. Jsou vidět. Zrychlil svá tempa a snažil se nedívat se do stran.

„Ti prakovníci dokážou zasáhnout trs trávy na šest set kroků,“ zavrčel Petronius.

Dopadly další kameny. Tentokrát blíž. Romulus upřeně hleděl na ostře se rýsující postavy nepřátel, nabíjející praky. Když zatočili koženými řemeny nad hlavami a znovu vystřelili, ozval se smích.

Naštěstí se ostrov konečně blížil. Caesar vylezl na břeh. Hned rozdával rozkazy a vedl muže bránit jejich konec mola. Romulus tiše vydechl úlevou. Jsou v bezpečí, a jen co ukážou Egypťanům záda, určitě si budou moct trochu odpočinout. Potom přinutí Tarquinia, aby mu vypověděl všechno o potyčce před nevěstincem.

Haruspex, který byl pořád před ním, se otočil, aby mu něco řekl. Pohlédl mu do očí, které byly tvrdé a plné odhodlání. Tarquinius ze sebe nevypravil ani slovo a jenom na sebe civěli. To ticho bylo výmluvné a vyvolalo v Romulově srdci spoustu protichůdných emocí. Za tolik mu vděčím, pomyslel si, ale to kvůli němu jsem musel prchnout z Říma. Jenže nebýt jeho, měl bych býval jiný život. Když si vzpomněl na jednoduchý dřevěný meč, který vlastnil jeho starý trenér v ludu Cotta, zamračil se. Takový rudis jsem už mohl mít taky.

Tarquinius se postavil. Dostal se na mělčinu.

Zklamaní prakovníci vykřikovali. Znovu nabíjeli a ze všech sil se snažili trojici zasáhnout. Rychle vystřelované kameny dopadaly neškodně za ně.

Romulus si stoupl a cítil, jak mu pod sandály čvachtá bahno. Petronius vydechl úlevou. Ještě dvě tempa a budou se moci postavit. Veterán se pustil a poplácal Romula po zádech. „Děkuju, brácho. Jsem tvůj dlužník.“

Romulus ukázal na hlavní síly Egypťanů, které se shromáždily k plnému frontálnímu útoku na molo. „Budeš mít spoustu příležitostí mi to oplatit.“

„Jděte tamhle!“ křikl na ně centurion, jako by je slyšel. „Každý meč se hodí.“

„Nejlepší je poslechnout,“ doporučil Tarquinius.

To byla jeho poslední slova.

Ozvalo se charakteristické zasvištění a mezi Romulem a Petroniem proletěl kámen. Udeřil Tarquinia do levé tváře a prorazil mu lícní kost, až to zapraštělo. Otevřel ústa, tiše vykřikl bolestí a padl tím nárazem po zádech do vody, která mu sahala do pasu. Omráčený se okamžitě potopil.

KAPITOLA II
Jovina

Nedaleko Říma, zima roku 48 před Kristem

„Fabiolo!“ ozval se do ticha Brutův hlas. „Už tam brzy budeme.“

Docilosa nadzvedla závěs nosítek, aby paní mohla vyhlédnout ven. Rychle se rozednívalo, ale skupina už byla na cestě víc než dvě hodiny. Ani jedna žena si nestěžovala, že musí vstávat tak časně. Už se nemohly dočkat, až budou v Římě. Stejně netrpělivý byl i Fabiolin milenec Decimus Brutus. Jeho velitel Julius Caesar jej vyslal do Říma s naléhavým posláním, aby se poradil s vrchním velitelem jezdectva Markem Antoniem. V Egyptě byly třeba další jednotky. Ty měly prolomit blokádu, z níž se Fabiola a Brutus dostali teprve nedávno. Nepřátelské zátarasy pořád držely Caesara a několik tisíc vojáků v Alexandrii jako zajatce.

Fabiola viděla mezi vysokými cypřiši, které lemovaly silnici, mnoho cihlových hrobek. Při tom pohledu se jí rozbušilo srdce. Tak honosné hroby si na okrajích Říma stavěli jenom opravdoví boháči. Nacházely se na nápadných místech a žádný kolemjdoucí je nemohl přehlédnout. To zajišťovalo byť jen letmou vzpomínku na mrtvé. Brutus měl pravdu. Už byli velice blízko. Většina hrobek stála na Via Appia, vedoucí na jih, byly jich tu dlouhé řady, ale nacházely se i u ostatních přístupových cest do hlavního města. Tato, která vedla z římského přístavu Ostie, nebyla výjimkou. V hrobkách, zdobených barevnými sochami bohů a předků mrtvých, bydleli zločinci a levné děvky. Jen málokdo se odvážil přijít sem v noci. Dokonce ani slabé světlo před svítáním nezmírnilo strach z šeptajících stromů a nejasných staveb. Fabiola byla ráda, že mají tak početný doprovod – půl centurie elitních legionářů a svého věrného osobního strážce Sexta.

„Konečně se budeš moct vykoupat,“ řekl Brutus, když přijel blíž.

„Díky bohům,“ odpověděla Fabiola. Cestovní šaty se jí lepily na tělo.

„Posel, který odjel na můj rozkaz napřed už včera, zařídí, aby všechno v domu bylo připravené.“

„Jsi tak starostlivý, lásko.“ Zářivě se na něj usmála.

Potěšeně na ni pohlédl, pobídl koně do klusu a zamířil do čela průvodu. Brutus stejně jako Caesar nikdy nevelel zezadu.

Fabiola sebou trhla, když ucítila nezaměnitelný puch lidských výkalů. Byl silný a nepříjemný a moc dobře známý, ale zdaleka ne tak přitažlivý jako vůně čerstvě upečeného chleba. Bylo to však převažující aroma Říma, které znala od dětství, a znovu se objevilo ve chvíli, kdy se ocitli asi míli od hradeb. Příčina byla jasná. Mnoho tisíc plebejů v této přeplněné metropoli nemělo přístup ke kanalizaci. Kontrast s čistotou v Alexandrii byl neuvěřitelný. Tento rys života v hlavním městě jí opravdu nechyběl. I když díky rannímu vánku byl zápach o něco snesitelnější než během dusných letních dnů, stejně už byl všudypřítomný.

Fabiola nejdřív zažívala radost, že se vrací. Čtyři roky mimo rodné město je dlouhá doba. Poslední dočasný domov v Egyptě bylo cizí místo a obyvatelé své bývalé římské vládce nenáviděli. Náladu jí zvedlo, když tu noc, kdy opouštěla Alexandrii, nečekaně zahlédla v docích, kde probíhaly líté boje, Romula. Pochopitelně chtěla zůstat a pomoct mu. Její dvojče je naživu a v římské armádě! Naprosto ji zaskočilo, že Brutus odmítl odložit odplutí. Situace byla příliš zoufalá. Když viděl, jak je Fabiola smutná, litoval ji, ale trval na svém. Musela se mu podřídit. Jak vidno, bohové dosud Romula ochránili a s jejich pomocí se jednoho dne zase setkají. Škoda že nerozuměla, co na ni křičí. Jeho slova zanikla ve vřavě doprovázející odplutí trirémy. Předpokládala, že se jí snažil říct, v jaké jednotce slouží. I přesto jí jejich setkání dodalo novou chuť do života.

Teď po více než týdnu namáhavého putování se jejich cesta chýlila ke konci. Přestože ji v nosítkách chránil silný závěs, už to tam silně páchlo.

Obrátil se jí žaludek, když si vzpomněla na špinavé vědro, které musela ona i ostatní otroci používat v Gemellově domě. Už nikdy víc, pomyslela si hrdě. Kam až se od té doby dostala. I v nevěstinci, kam ji obchodník prodal, měla k dispozici poměrně čisté záchody. Jenže toto malé zlepšení sotva vyvážilo ponížení od cizích mužů, s nimiž musela spát. Drsný život v Lupanaru zlomil ducha většiny žen, nikoli však Fabiolu. Přežila jsem, protože jsem musela, přemítala. Upnula se na to, že se pomstí Gemellovi a zjistí totožnost jejich otce, a proto byla odhodlaná z nového povolání uniknout. Jakýmkoli způsobem.

Hlavní roli v tom sehrál seznam bohatých mužů, kteří pravidelně navštěvovali nevěstinec. Kamarádka prostitutka jí poradila, ať si získá přízeň vhodného urozeného muže, a tak Fabiola rozhodila sítě. Využila svých předností, aby lapila několik kandidátů, kteří o tom neměli tušení.

Zvedla těžký závěs a vyhlédla tajně na Bruta, který jel zase vedle nosítek. Na dosah byl i Sextus. Jako skoro vždycky během dne. V noci spal přímo před jejími dveřmi. Fabiola na něj kývla. Byla ráda, že je strážce poblíž. Potom si jí všiml Brutus a okamžitě se rozzářil. Fabiola mu poslala polibek. Brutus, voják z povolání a oddaný Caesarův stoupenec, byl odvážný a milý muž. Po několika návštěvách v Lupanaru se stal zcela jejím otrokem. Jenže proto si ho nevybrala.

V konečném rozhodování Fabiole pomohly jeho blízké vztahy s Caesarem. Byl za tím i její instinkt? Dodnes si tím nebyla jistá. Naštěstí sázka na Bruta coby nejlepšího kandidáta se bohatě vyplatila. Před pěti lety ji z nevěstince vykoupil a udělal z ní paní latifundia nedaleko Pompejí.

Původním majitelem této nemovitosti nebyl nikdo jiný než Gemellus! Fabiola se vítězoslavně usmála. Fakt, že zbankrotoval, považovala za sladkou pomstu. To neznamenalo, že se vzdala možnosti toho ničemu zabít, pokud by se jí naskytla příležitost. Několik pokusů vypátrat ho ztroskotalo a Gemellus, jako větší část její minulosti, zmizel v nenávratnu. Pořád si však živě pamatovala krátký pobyt na jeho bývalém latifundiu. Strachy se jí sevřel žaludek. Rychle přejela pohledem po silnici.

Takhle blízko města se vyskytovala spousta lidí, kteří putovali oběma směry. Kupci poháněli muly naložené zbožím, cílem zemědělců byla zaplněná tržiště, děti hnaly kozy a ovce na pastvu, malomocní se belhali na podomácku vyrobených berlích a domů se vracely skupiny vysloužilců propuštěných z armády. Prošel kolem nich nasupený kněz s hejnem akolytů s vyholenými hlavami v patách, jimž objasňoval nějaký náboženský problém. Svalnatého muže v kožené vestě s bičem s dlouhým držadlem následovala řada zbědovaných otroků s okovy na krku. Ozbrojení strážci po obou stranách zástupu hlídali, aby zajatci neutekli. Byl to běžný pohled. Koneckonců potřeba otroků v Římě byla obrovská. Přesto když míjeli belhající se malátné muže a ženy, raději se stáhla zpátky do nosítek. Do úst jí stoupala pachuť žluče. I po více než čtyřech letech ji děsilo pomyšlení na zvráceného lovce otroků Scaevolu, s nímž se dostala do konfliktu.

Nenechala se tím však zastrašit.

Dokud v Alexandrii nezahlédla Romula, největší novinou pro ni bylo zjištění, že jejich otcem je Caesar. Jenom jednou zůstala o samotě s generálem, který se tak neuvěřitelně podobal jejímu bratrovi, a on využil příležitosti a pokusil se ji znásilnit. O jeho vině ji nepřesvědčil jen chlípný výraz v jeho očích. V hlavě jí zněla jeho drsná slova – „Mlč, nebo ti ublížím.“ Když je uslyšela, vytušila, že už je někdy vyslovil. S tímto důkazem od té doby čekala a dávala si pozor. Jednoho dne bude mít možnost pomstít se mu.

Přestože Caesar možná v Alexandrii čelil té největší hrozbě, Fabiola si nepřála, aby tam jeho život skončil. Kdyby zemřel rukama cizí chátry, nenaplnila by svou touhu po pečlivě připravené pomstě. Jenomže až Caesar odjede z Egypta, přijdou další války. Republikánské armády v Africe a Hispánii byly pořád velice silné. Po návratu do Říma teď bude mít skvělou možnost všechno nachystat. Kdyby se Caesar vrátil, mohla by najmout muže, kteří by ho zabili. Našla by spoustu spiklenců, kdyby jim, podobně jako Brutovi, našeptala, že generál plánuje stát se novým vládcem Říma.

Už pouhá myšlenka na to byla všem obyvatelům Říma proti srsti. Brutův domus se však na přípravu pomsty vůbec nehodil. Usmívala se. Věřila, že jí bohové pomůžou najít nějaké vhodnější místo.

***

Uplynulo mnoho týdnů, než si Fabiola natolik věřila, aby se vydala ven bez Brutova doprovodu. Po příjezdu do Říma se znovu začala bát Scaevolovy odplaty. Když šla do města sama, zmocňovala se jí panika. Z toho důvodu raději zůstávala doma. Měla tam spoustu práce. Udržovat domácnost, pořádat oslavy pro Brutovy přátele a vypracovávat úkoly od řeckého učitele, jehož si najala. Také se naučila číst a psát, což jí značně posílilo sebevědomí. Zhltla každý rukopis, co jí přišel pod ruku. Pochopila, proč Jovina nedovolila prostitutkám, aby se učily. Nevědomost zajišťovala větší poslušnost. Když se Brutus vracel unavený domů, žasl nad jejími otázkami týkajícími se politiky, filozofie a historie.

Poté co Brutus předal zprávu o Caesarových nesnázích generálovu oficiálnímu zástupci Marku Antoniovi, zapojil se s ním a dalšími nejvlivnějšími příznivci diktátora do řízení republiky. Neměl mu být dopřán žádný oddech. V Římě bylo víc problémů než jindy. Nervózní lidé se bouřili, protože než se znovu objevil Brutus, neměli o Caesarově pobytu žádné informace. Trvalo to přes tři měsíce. Podněcovala je hrstka mocichtivých politiků a nespokojených příslušníků nobility, kteří byli těžce zadluženi a požadovali od Caesara odpuštění veškerých dluhů. Tím zpochybnili jeho předchozí zákon, kterým jim dluhy odpustil jen částečně. Někteří se dokonce přidali k republikánům. Situace se ještě zhoršila, když se do Itálie vrátily stovky veteránů z Caesarovy oblíbené desáté legie. Rozzuřilo je, že vázne vyplácení žoldu a přidělování půdy, a proto se opakovaně bouřili.

Odpověď Marka Antonia byla jako vždycky tvrdá. Povolal vojsko, aby část nespokojenců rozprášilo, a brzy nato tekla v ulicích krev. Jak řekl Brutus Fabiole, jeho postup spíš připomínal zákrok proti odbojným Galům než proti obyvatelům Říma. Pompeiovi přívrženci se sice přestali vzpěčovat, zato veterány Antonius příliš neuklidnil. Jeho symbolický pokus o usmíření naprosto selhal. S vůdci desáté legie se musel sejít a prozatím je uchlácholit Brutus, který se choval diplomatičtěji než prchlivý vrchní velitel jezdectva. Čekala je ještě spousta práce, než se situace urovnala.

Začátkem léta Fabiola uvítala, že Bruta zaměstnávají státnické záležitosti a že po Scaevolovi není ani památky. Dostala skvělý nápad, že zajde do Lupanaru. Tento nevěstinec byl jejím domovem v době, kdy pracovala jako prostitutka. Brutus měl odjet za svítání. Čím méně bude její milenec vědět, tím lépe. Bohužel tím, že zatajila cíl své cesty, nemohl ji doprovodit žádný z Brutových legionářů. Při pomyšlení, jak jde po městě jenom se Sextem, se jí strachy sevřelo hrdlo, ale nakonec se jí podařilo obavy zahnat. Nemohla přece zůstat napořád uvězněná za tlustými zdmi domu a taky nechtěla být při každé cestě ven závislá na oddílu vojáků.

Nejdůležitější bylo zůstat v utajení.

Nic nedala na nesouhlasné pohledy služebné Docilosy ani na protesty optia, který velel Brutovým mužům, a zamířila se Sextem na Palatin. Na tomto předměstí bydleli většinou bohatí lidé, ale jako ve všech částech Říma tu stála spousta vysokých dřevěných nájemních bytových domů, zvaných insulae, v nichž žila převážná většina lidí. Budovy, které měly v přízemí obchody otevřené do ulice, byly tří-, čtyř- a dokonce pětipatrové. Uvnitř byly tmavé, všude spousta krys, chyběla kanalizace a topilo se jenom v ohřívadlech. Zkrátka smrtící past. Hrozily tam různé nemoci a často propukaly epidemie cholery, úplavice a neštovic. Výjimkou nebyly ani případy, kdy se dům zřítil nebo vyhořel. To potom přišli o život všichni obyvatelé. Vzhledem k tomu, že stály blízko sebe, na úzké špinavé ulice plné lidí se nedostalo příliš světla. Jenom největší silnice v hlavním městě byly dlážděné a málokteré byly širší než deset kroků. Jak tudy neustále proudily davy místních obyvatel, kupců, otroků a zlodějů, vyvolávalo to až pocit klaustrofobie.

Přestože Fabiola žila od narození ve městě, oblíbila si otevřenou krajinu kolem svého latifundia. Myslela si, že je na davy zvyklá – ale jen do chvíle, kdy se Sextem ušli asi sto kroků od Brutova domu. Připadala si jako v obklíčení a okamžitě si vzpomněla na Scaevolu. Ať se snažila sebevíc, nedokázala to zahnat. Zvolnila a zůstávala pozadu.

Sextus si všiml, jak je bledá, a položil si ruku na gladius. „Co je, paní?“

„Jsem v pořádku,“ řekla a přitáhla si kapuci pláštěnky těsněji. „Jenom špatné vzpomínky.“

Sáhl si na prázdný oční důlek, vlastní památku na Scaevolovo přepadení. „Já vím, paní,“ zabručel. „Nejlepší je jít dál. Nebudit pozornost.“

Fabiola se zařekla, že už se nenechá ovládat strachem, a následovala ho. Koneckonců bylo dopoledne, nejbezpečnější část dne, kdy si zařizují různé záležitosti slušní lidé. Ženy a otroci nakupují potraviny u pekařů, řezníků a zelinářů. Prodejci vína se chlubí kvalitou svých produktů a nabízejí ochutnávku každému, kdo je ochotný je poslouchat. Kováři se pachtí nad kovadlinami, zatímco tesaři a hrnčíři v sousedství se vzájemně dobírají u poháru aceta. Všude je cítit zápach z nedalekých koželužen a valchářských dílen. U nízkých stolů sedí lichváři a nespouštějí oči z mrzáků, kteří si žádostivě prohlížejí jejich úhledné sloupce mincí. V davu se prodírají usmrkaní uličníci, honí se a kradou, co se dá. Jako každý jiný den v Římě.

Samozřejmě kromě velkého množství legionářů Marka Antonia, napadlo Fabiolu. Starý zákon zakazující vstup vojáků do města zrušil sám Caesar. Kvůli neustálé hrozbě nepokojů jich tady bylo víc než jindy. To ji povzbudilo. I oni zajišťovali, že se jí nic nestane. Pozvedla hlavu. Lupanar není daleko. „Tak jdeme,“ prohlásila.

Sextus se usmál. Byl zvyklý, že se chová rozhodně.

Zanedlouho došli na ulici, kterou Fabiola znala líp než ostatní v Římě. Lupanar se nacházel blízko fora. Znovu zpomalila, ale tentokrát měla strach víc pod kontrolou. Už nebyla ta vystrašená třináctiletá dívka, kterou sem přivlekli, aby ji prodali. Nervozitu záhy nahradilo vzrušení. Předběhla Sexta.

„Paní!“

Nereagovala. Nakonec se davy rozestoupily pár kroků před vchodem a Fabiola otevřela ústa dokořán. Nic se nezměnilo. Na každé straně klenuté brány pořád trčel barevný ztopořený penis z kamene. Byl to názorný důkaz toho, jaká se tu provozuje živnost. Venku stál hromotluk s vyholenou hlavou a svíral hůl s kovovými výstupky. „Vettie,“ řekla a hlas se jí zlomil.

Obr neodpověděl.

Stáhla si kapuci a šla blíž. „Vettie.“

Když dveřník uslyšel své jméno, svraštil čelo a rozhlédl se.

„Ty mě nepoznáváš?“ zeptala se. „Tolik jsem se změnila?“

„Fabiolo?“ zajíkl se. „Jsi to ty?“

Do očí se jí draly slzy štěstí. Přikývla. Tohle byl jeden z nejoddanějších přátel, jaké kdy měla. Když ji Brutus vykoupil, strašně si přála, aby osvobodil i oba dveřníky. Prohnaná Jovina však všechny nabídky odmítla. Ti dva byli zkrátka pro její obchod příliš důležití. Velice se trápila, že je tam musela nechat.

Vettius vyrazil, že ji obejme, ale ihned se zastavil.

Před Fabiolu skočil Sextus. Přestože byl mnohem menší než Vettius, tasil meč. „Ani krok,“ zavrčel.

Vettiův výraz se během vteřiny změnil z překvapeného na rozzlobený, ale než mohl něco udělat, Fabiola chytila Sexta za ruku. „Je to přítel,“ vysvětlila mu a nevšímala si toho, jak je její ochránce zmatený. Zamračený Sextus ustoupil stranou. Fabiola a Vettius se na sebe dívali. „Je to tak dávno,“ řekla srdečně.

Dveřník s protáhlým obličejem si uvědomil své nízké postavení a už se ji znovu nepokusil obejmout. Místo toho se nemotorně uklonil. „U Jupitera, tak rád tě vidím, Fabiolo,“ řekl přiškrceným hlasem. „Bohové museli vyslyšet mé prosby.“

Okamžitě vycítila, že má starosti, a vyděsila se. „Je Benignus v pořádku?“

„Jasně.“ Vettiův neholený obličej se rozzářil pokřiveným úsměvem. „Ten velkej pitomec je uvnitř. Určitě chrápe jak zabitej. Dneska měl noční službu.“

„Díky Mithrovi,“ vydechla. „Tak co se tedy děje?“

Neklidně se rozhlédl.

Jovina, pomyslela si Fabiola a vzpomněla si, jak byla sama opatrná, když tady žila. Takže s tou starou čarodějnicí je všechno při starém.

Vettius se jí naklonil těsně k uchu. „Už měsíce je tu příšerná morálka,“ pošeptal jí. „Taky jsme přišli o spoustu zákazníků.“

Fabiolu to zaskočilo. V době, kdy tu pracovala, bylo v Lupanaru každý den plno. „Proč?“

Dveřník neměl čas odpovědět.

„Vettie!“

Udělalo se jí mdlo. Skoro čtyři roky ji tenhle nepříjemný hlas volal, aby se předvedla budoucím zákazníkům.

„Vettie!“ Tentokrát to znělo podrážděně. „Okamžitě sem pojď.“

Dveřník se podíval omluvně na Fabiolu a poslechl.

Ona a Sextus šli těsně za ním.

Recepce s mozaikovou dlažbou byla stejně křiklavá, jak si ji pamatovala. Stěny od stropu dolů bohatě zdobily barevné kresby lesů, řek a hor. A mezi tím se na každého odměřeně dívali malí tlustí amorci, satyrové a nejrůznější bohové. Nejdůležitější z bohů byl Priapus s obrovským ztopořeným penisem. Na jedné stěně byly zachyceny sexuální pozice. Každou označovalo číslo, aby si klienti mohli snadno požádat o svou oblíbenou. Uprostřed podlahy stála veliká barevná socha nahé dívky v objetí s labutí. V celé místnosti panoval nepořádek. Potřebovalo to tu uklidit. Vettiova slova jí začala dávat smysl.

U stěny stála drobná žena ve stole s velkým výstřihem. Fabiole zatrnulo u srdce, když po pěti letech spatřila Jovinu. Na první pohled se zdálo, že se moc nezměnila. Pořád měla povislou kůži a z vrásčité tváře pokryté vrstvou líčidel jí zářila prasečí očka a křiklavě rudé rty. Na krku, zápěstích a na prstech se jí blyštěly šperky – zlato, stříbro a drahé kameny. Jovina byla proslulá svou diskrétností a tyto dary od bohatých zákazníků to dokazovaly. „Jdi vzbudit toho hlupáka Benigna,“ osopila se na Vettia. „Potřebuju, aby mi došel něco zařídit.“

„Ano, paní,“ zamumlal Vettius a vydal se k chodbě vedoucí do zadní části domu.

Za ním se objevila Fabiola. „Jovino.“

Stařena nedokázala skrýt překvapení. Vrásčitou ruku zvedla k ústům a zase ji spustila. „Fabiolo…?“

Sextus v úžasu povytáhl obočí. Byl to překvapující důkaz o předchozím životě jeho paní.

„Vrátila jsem se,“ řekla Fabiola.

„Vítej, vítej,“ vychrlila Jovina a znovu nabyla rovnováhy. „Můžu ti nabídnout něco k pití? Nebo k jídlu? Nějakou dívku?“ Zachechtala se svému vtipu a rozkašlala se.

„Jste laskavá. Prosím trochu vína.“ Fabiola se zasmála. Nemile ji překvapilo, jak je Jovina vychrtlá. Madam nebyla žádná mladice, už když Fabiola přišla do Lupanaru. Dnes vypadala hodně staře a nemocně. Jovina nebývala tlustá, ale teď jí pod vrásčitou kůží všude vystupovaly kosti, takže připomínala chodící kostru. Fabiolu by nepřekvapilo, kdyby v koutě číhal bůh podsvětí Orcus.

Madam spěchala ke svému stolu v chodbě, kde stál červenočerný hliněný džbán, čtyři pěkné modré sklenice a talířky s olivami a chlebem. Bylo to občerstvení pro zákazníky, které Jovina považovala za vhodné.

Když se vracela se dvěma plnými poháry, zavrávorala a málem upadla. Nedůtklivě se usmála. „Omluv mou neohrabanost,“ zamumlala.

Je opravdu nemocná, uvědomila si Fabiola.

„No prosím,“ vrněla Jovina. „Jako za starých časů.“

„Ne tak úplně,“ ohradila se Fabiola. „Teď jsem svobodná občanka.“

„A milenka samotného Decima Bruta,“ sondovala Jovina. „Zaplatil za tebe spoustu peněz.“

„Díky bohům,“ odpověděla Fabiola. „Každý den mu za to prokazuju svou vděčnost.“

„To je krása,“ řekla madam a neupřímně se usmála. „Šťastný konec.“

Ženy společensky konverzovaly a popíjely víno. Navzájem se pozorovaly. Jovina přemýšlela, proč sem její bývalá otrokyně přišla, a Fabiola se snažila vyhodnotit situaci v nevěstinci. Ani jedna kýženou informaci nedostala. Hovor se nutně stočil na občanskou válku a Caesarův nástup k moci. Ať na to měla Jovina jakýkoli názor, na Brutova generála pěla samou chválu. „Proslýchá se, že uvízl v Alexandrii,“ řekla nakonec. „To určitě nemůže být pravda.“

„Je to pravda. Bojuje se svými vojáky proti ohromné přesile Egypťanů,“ odpověděla Fabiola. „Brutus a já jsme uprchli jen s velkými potížemi.“

Jovina zalapala po dechu. „Caesar je tak chytrý generál. Co se stalo?“

Fabiola nechtěla zacházet do podrobností. Ihned po bitvě u Farsálu Caesar pronásledoval Pompeia pouze s malou částí armády, což pro něj bylo typické. Taktika rychlého postupu, kdy se nepřítel nestačí připravit, obvykle dobře fungovala. Tentokrát ne. Egypťané ho uvítali s patřičnou silou a jeho problémy tím neskončily. „Když jsme odplouvali, už byla na cestě pomoc z Pergama a Judeje,“ prozradila. „A Marcus Antonius včera odeslal jednu legii z Ostie. Blokáda brzy skončí.“

„Díky Jupiterovi,“ řekla Jovina a pozvedla pohár. „A taky Fortuně.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Fabiola a napadly ji temné myšlenky na odplatu. Jestli Caesar v občanské válce zvítězí, vrátí se do Říma, kde budu čekat já.

Klapot sandálů v chodbě ohlásil příchod Vettia a Benigna. Oba hromotluci zářili. „Fabiolo!“ vykřikl Benignus. Spěchal, aby se dotkl lemu jejích šatů jako prosebník u královny.

Jovina předstírala, jak ji to těší, ale jasně jí to vadilo.

„Vstaň,“ poručila mu Fabiola laskavě a vzala obra za ruce. „Jsem moc ráda, že tě vidím.“ Všimla si, že široké zlaté pásky, které nosíval na zápěstí, jsou pryč, a zamračila se. Zůstal mu po nich jenom otlak. Byl to Benignův nejcennější majetek. Jovina musela být skutečně v úzkých.

Madam si jich nevšímala a zabývala se dokumentem na stole. Zapečetila list voskem a podala ho Benignovi. „Víš, kam to máš donést,“ řekla.

Trochu ho to zmátlo. „Jako vždycky lichvářům? U fora?“

„Ano, jistě,“ odsekla Jovina a zamávala rukama. „Pohni sebou.“

Benignus pokýval hlavou a zamířil ke dveřím. Usmál se na Fabiolu, ona na něj a zmizel. Vettius šel za ním a vrátil se na své místo před domem. Sextus se postavil do vchodu, odkud mohl sledovat, co se děje venku.

Fabiola přemýšlela na plné obrátky. Jovině nebylo viditelně po chuti, že byla svědkem, jak posílá Benigna k lichváři. Ten bláznivý nápad jí najednou připadal reálný. „Jak jdou obchody?“ zeptala se zvesela.

„Dobře jako vždycky,“ odpověděla Jovina odměřeně. Znovu se rozkašlala, až se jí slabé tělo roztřáslo. Fabiolino podezření ještě zesílilo. „Proč se ptáš?“ zasípala Jovina po chvilce.

„Vést tohle místo sama musí být hodně těžká práce,“ zašeptala soucitně. „Vypadáte unavená.“

Madam se přinutila k úsměvu, ale zkažené zuby a zarudlé dásně to příliš nepotvrdily. „Jsem v pořádku,“ zamumlala. „I když obchod trochu vázne.“

Fabiola vycítila slabé místo a popošla blíž. „Opravdu?“

Jovina posmutněla. „Vlastně to jde moc špatně,“ přiznala a Fabiola jí pomohla sednout si. „Asi před rokem otevřeli tři ulice odtud nový nevěstinec. Jeho madam je mladá a krásná. A její obchodní partner, to je úplný děs,“ postěžovala si trpce. „Taky mají dobré kontakty na obchodníky s otroky. Dostanou nejhezčí holky, než se vůbec začnou prodávat. Nedokázala jsem koupit celé měsíce pořádnou náhradu. Jak s tím může člověk soupeřit? Je to začarovaný kruh. Skončila jsem jen s dvaceti holkama.“

Fabiola s ní soucítila. „A co Benignus a Vettius? Ti si přece dokážou s každým poradit.“

Unavené oči staré madam znovu ožily. „To jo, ale tucet goril s noži a meči je moc i na ně.“

Teď byla překvapená Fabiola. Prostituce je od té doby, co ji opustila, ještě odpornější. „Tak ať koupí další muže,“ poradila Jovině a zaskočilo ji, že ji rozzlobil neblahý vliv nového podniku na Lupanar. „Nebo najměte gladiátory. To není žádný problém.“

Další povzdech. „Jsem unavená, Fabiolo. A zdraví už taky není, co bývalo. Pomyšlení, že začne další válka…“ Jovina se zarazila a vypadala zničeně.

Fabiola jen s námahou skryla údiv. Tohle je žena, která desítky let vedla nejlepší nevěstinec v Římě. Stejná osoba, která ji koupila od Gemella, ověřila, že je panna, tím nejintimnějším způsobem, a potom za velké peníze nabídla její první sexuální zkušenost klientům nevěstince. Jovina, ostrá jako břitva, vládla Lupanaru železnou pěstí. Není divu, že nakonec takhle zchátrala, usoudila Fabiola, ale pohled na nemocnou a svraštělou madam ji přesto zaskočil. Není čas ani důvod k soucitu, řekla si. Nic Jovině nedluží.

Chvilku bylo ticho a Fabiola si uvědomila, že za celou dobu nevešel dovnitř jediný člověk. V tuto hodinu by jich pár čekala. „Jak špatné to je ve skutečnosti?“

Jovina přestala zapírat. „Fortuna se na nás usmívá, když denně přijde víc než půltucet klientů,“ zašeptala.

Fabiolu to mizerné číslo zděsilo, ale opět na sobě nedala nic znát. „Tak málo?“

„Zkusila jsem všechno,“ řekla madam. „Zvláštní nabídky, slevy, chlapce. Dokonce jsem nutila dívky poskytovat ,speciálnější‘ služby.“

To ji zaskočilo a už se dál neptala.

„Jak se zdá, nic nefunguje. Všichni chodí k té mrše kousek odtud.“ Jovina našpulila rty a ukázala na okamžik svou starou povahu. „Léta práce a takhle to dopadlo,“ bědovala.

„Určitě se nedalo udělat ještě něco?“ zeptala se Fabiola.

„Byla jsem ve všech chrámech, poskytla jsem spoustu štědrých obětí. Co ještě zbývá?“ zeptala se Jovina a bylo patrné, jak je unavená.

Fabiola byla ve svém živlu. Využij toho, řekla si v duchu. Chop se příležitosti. Váhala, protože si najednou nebyla jistá. Cokoli vysloví, musí podat správným způsobem, protože jinak by to Jovina odmítla. Její bývalá majitelka nebyla zatím úplně na kolenou. Její plán proto nesmí selhat. Lupanar by mohl být životně důležitý pro její přípravy Caesarova pádu. Fabiola se při tom pomyšlení neznatelně usmála. „Přemýšlela jste někdy o… pronájmu?“ zeptala se opatrně. „Mít klid?“

Jovina se ušklíbla a pak svá prasečí očka upřela na Fabiolu jako orel na kořist. Ale tenhle pták už neměl sílu. „Kdo by to tady vedl? Předpokládám, že ty?“

„Je to jenom nápad,“ odpověděla Fabiola vlídně. „Samozřejmě bych dobře zaplatila. Teď pomiňme účetnictví a přejděme k výsledkům za poslední rok.“ Mávla bezstarostně rukou. „Kdybyste chtěla, mohla byste zůstat a na přechodnou dobu na všechno dohlížet.“ Jovinina přítomnost by byla užitečná, než by se zaběhla do běžného provozu.

Madam to naprosto vyvedlo z míry. „O co tady jde?“ zeptala se. „Nakonec jsi odtud odešla, tak proč bys to chtěla převzít?“

Fabiola si prohlížela pěstěné nehty. „Nudím se,“ prohlásila. Nebylo to daleko od pravdy. „Potřebuju se nějak zaměstnat a tuhle práci dobře znám.“

„A co Brutus?“

„Nechá mě dělat, co chci. Strávila jsem s ním roky na tažení a teď to vypadá, že by se ta mizerná občanská válka měla nějakou dobu táhnout,“ postěžovala si Fabiola. „V Řecku a v Egyptě je to dost špatné. Taky už se za ním nechci vláčet po Africe a Španělsku.“

Jovina si hrála s masivním zlatým náramkem na zápěstí. „A cena?“

Fabiola v duchu počítala od chvíle, kdy jí madam prozradila, jak málo klientů zůstalo. „Myslím, že sto padesát tisíc denárů by mělo stačit.“ Nechala tu částku chvilku doznít. „Pět tisíc za každou dívku a padesát tisíc za dům. Nesplacené dluhy byste vyčíslila sama.“

Jovině málem vypadly oči z důlků. Ta částka byla víc než štědrá. „Máš k dispozici tolik peněz?“

Fabiola se upřímně zasmála. „Brutus je bohatší, než si umíte představit. Zaplatí cokoli, abych byla šťastná.“

Jovina seděla bez hnutí a uvažovala, jaké má možnosti.

Během dlouhého mlčení Fabiola sledovala madam koutkem oka. Jovina je mazaná. Když bylo jasné, že horečně počítá, byl čas zasadit poslední ránu. „Nemohla bych zaplatit ani as navíc,“ řekla Fabiola a už to vůbec neznělo přátelsky. „A takhle dobrou nabídku nebudu opakovat.“

Jovina znovu dosedla. „Dej mi trochu času,“ zašeptala. „Pár dní.“

Stará madam se už chytila, zaradovala se Fabiola. „To nepůjde. Dvě hodiny by měly stačit.“

Jovina váhavě přikývla. „Dobře.“

Fabiola dopila zbytek vína a zamířila ke dveřím. „Vrátím se odpoledne.“ Užívala si vítězství. Konečně mi všechno hraje do ruky. Romulus je v armádě, takže se jednoho dne vrátí do Říma a zase se setkáme. Brutus je sice Caesarova pravá ruka, ale je mi zcela oddaný. Lupanar bude za dvě hodiny můj a s místními ženami můžu pro svou věc získat další jeho druhy. Aby zabili Caesara. Byla tak pohroužená do myšlenek, že nezaznamenala Sextovo zasyčení. Uvědomila si to, až když jí zabránil odejít.

Uviděla jeho ustaranou tvář. „Co se děje?“

„Máme problém,“ zamumlal a tasil gladius.

Fabiola se pokusila vyhlédnout ven, ale nedovolil jí to.

Najednou se zvenku ozvaly hlasy. Jeden patřil Vettiovi. „Odprejskněte,“ zařval.

„Jdeme dovnitř, ať se ti to líbí, nebo ne,“ odsekl mu kdosi. „Můj pán chce ihned mluvit s tou starou čarodějnicí.“

„Jen přes mou mrtvolu,“ odpověděl Vettius.

Vysmáli se mu a Fabiola věděla, že je jich na dveřníka velká přesila. Potom zaslechla charakteristický zvuk tasených zbraní. Zaklela. Nemůžou jen tak přihlížet. Kde je Benignus? Podívala se na Jovinu, která pod líčidly zbledla jako stěna. „Kdo to je?“

„Hrdlořezové z toho nového nevěstince,“ vypravila ze sebe Jovina.

„Dáme ti ještě jednu možnost, hlupáku,“ řekl Vettiův soupeř. „Uhni.“

„Jdi se bodnout,“ ozvala se hlasitá odpověď. „Všechny vás zabiju.“

Fabiola se nadmula pýchou. Vettius je mimo jiné odmítl pustit dovnitř kvůli ní. Ale také se děsila toho, co se stane.

Zněly rozzuřené výkřiky a uslyšeli, jak se dovnitř tlačí muži.

„Vettie!“ ozval se do toho zmatku Jovinin hlas. „Pusť je!“

Venku bylo ticho.

Se zatajeným dechem čekali.

Do vchodu dopadl stín a Fabiola se přikrčila za Sextem, který ji odvedl ke zdi. Vešla postava v pláštěnce a za ní pět svalnatců s tasenými meči. Vettius vtrhl dovnitř za nimi se zvednutou holí. Když viděl, že je Fabiola v pořádku, postavil se před ni také. Okamžik nikdo z příchozích neviděl ji ani Sexta. Fabiole stékaly po krku potůčky potu, ale zůstala stát na místě jako přibitá.

Velitelův pohled nejdřív padl na Jovinu. Stará madam viditelně ztratila odvahu. „Co chcete?“ zeptala se ostře. „Nestačí, že mi kazíte obchody?“

„Jovino,“ řekl muž s předstíranou lítostí. „Jenom jsme se chtěli zeptat, jak se vám daří. Říká se, že na tom nejste dobře.“

„Taková drzost,“ odsekla madam. „Je mi skvěle.“

„Výborně.“ Škodolibě se uklonil a Fabiole se rozbušilo srdce. To gesto znala. Stejně jako široké stříbrné náramky na zápěstí a svalnatou postavu. Jenže než si mohla uspořádat myšlenky, ten statný člověk pokračoval: „Stejně se o vás bojíme. Bylo by nejlepší, kdybyste z Lupanaru odešla. Vzala si dovolenou. Brzy.“

Jovinu stál ten výlev zbytek energie. „Je to můj podnik,“ řekla potichu. „Co by s ním bylo? A s mými děvčaty?“

„Na všechno dohlídneme. Na dům, dveřníky a hlavně na děvky,“ řekl muž a ušklíbl se na své společníky. „Nemám pravdu, hoši?“

Nepříjemně se zachechtali.

Fabiole se zvedl žaludek a bojovala, aby nezvracela. Věděla přesně, kdo to je. Scaevola, fugitivarius. Dávivě zakašlala.

Ten zvuk upoutal jeho pozornost. Okamžitě se k ní otočil. Fugitivarius se podíval pohrdavě na Vettia a Sexta, ale při pohledu na Fabiolu vytřeštil oči. Na tváři se mu objevil krutý úsměv. „U všech bohů,“ vydechl. „Kdo by tomu uvěřil?“

Fabiola si najednou připadala jako omámená. Musela se chytit Sexta za rameno, aby neupadla.

KAPITOLA III
Farnakés

Pontus, na severu Malé Asie, léto roku 47 před Kristem

Romulus si jednou rukou rozepnul pásek na bradě, posunul si trochu přilbici i plstěnou vložku a otřel si z čela pot. Bylo to lepší, ale jenom na chvilku. Pochodoval a přitom nesl těžký svazek klestí. Na Caesarův rozkaz každý voják v dlouhém zástupu nesl jeden, a proto se všichni silně potili, i když v horách bylo docela chladno. Armáda se vydala na cestu ještě před svítáním a její prozatímní tábor nedaleko města Zela už byl několik mil za nimi.

Romulus mžoural do slunce na modré obloze. Ani mráček, který by zastínil zem dole. Bylo časně ráno, ale paprsky hřály s takovou intenzitou, jakou nezažil od pobytu v Parthii. Bude ještě větší horko a s ním přijde bitva a smrt. Kéž bych měl sílu odpustit Tarquiniovi, než zmizel, pomyslel si. Teď už možná nikdy nebudu mít příležitost mu to říct. Znovu ho přemohl zármutek. Nebránil se mu. Když se pokoušel ten pocit zahnat, ještě se to zhoršilo.

Každičká mučivá chvíle toho posledního dne a noci v Alexandrii mu připadala jako včera. Nejvíc mu utkvělo Tarquiniovo nečekané přiznání, které přišlo jako blesk z čistého nebe, že on zabil toho agresivního šlechtice, který napadl Romula a Brenna před osmi lety u nevěstince v Římě. Oba dva uprchli, protože si mysleli, že za smrt urozeného pána, samozřejmě neúmyslnou, může Romulus.

Tarquiniova vina Romula pořád bolela, ale dal by cokoli za to, aby znovu uviděl světlovlasého haruspexe s dvojbřitou sekerou přes rameno. Jenže jenom bohové věděli, kde je. Mohl klidně být mezi stovkami legionářů a námořníků, co té noci zemřeli. Všichni tři to málem zvládli, pomyslel si Romulus trpce. Nebýt těch mizerných prakovníků, Tarquinius by tady byl s ním.

On a Petronius odtáhli bezvládného haruspexe z mělčiny a položili ho v pořádku na pevninu. Potom se museli na rozkaz ječících rozzuřených optiů a centurionů zapojit do boje a bránit ostrov. Následná krátká bitva byla zuřivá a rozhodla. Žádná pěchota na světě by nedokázala přelstít římské legionáře na stísněném prostoru, jako bylo molo. Nepřátelské jednotky zatlačili zpátky na pevninu a způsobili jim těžké ztráty. Romulus, který se po skončení bojů celý zakrvácený a potlučený vrátil, aby našel Tarquinia, tuto zprávu přijal se smíšenými pocity.

Po haruspexovi tam bohužel nebylo ani památky. Jenom červený otisk v písku připomínal, kde ležel. Rychle tu oblast prozkoumal, ale neobjevil nic. I když místo osvětloval maják a ohně z doků, mezi balvany na pobřeží byla spousta míst, kde se mohl schovat.

Tarquiniovo zmizení Romula do jisté míry nepřekvapilo. Neměl tehdy žádnou další příležitost po kamarádovi pátrat. Jediná možnost by byla dezertovat, ale Romulův optio, který zuřil kvůli ztrátě jedné ze svých nových posil, ho bedlivě sledoval ve dne v noci. Všechno se ještě zhoršilo druhý den odpoledne, když Caesarovy trirémy nabraly celou armádu a plavily se podél pobřeží na východ od Alexandrie. Zoufalý Romulus byl mezi nimi. Aby si zlepšil náladu, představoval si, že Fabiola ho uslyšela a brzy mu pošle nějakou zprávu. Trochu to pomohlo.

Caesar, který dostal v hlavním městě Egypta lekci, se vydal naproti svým spojencům, které vedl Mithridatés z Pergamu. Ačkoli se jmenoval stejně jako král, který kdysi těžce zkoušel Řím, tento Mithridatés nebyl jeho příbuzný, ale naopak spolehlivý přívrženec Caesara. Ve spojení s armádou ze Sýrie a Judeje se jeho vojsko už střetlo s egyptskou armádou, jíž velel mladičký král Ptolemaios a jeho pobočníci. Po prvotní porážce Mithridatés žádal pomoc od Caesara, který s radostí opustil alexandrijské ulice, kde trpěl klaustrofobií. Stejné pocity sdíleli všichni jeho legionáři. Kromě Romula. Náladu mu nezlepšilo ani senzační vítězství nad Egypťany, kdy padly tisíce nepřátel a mladý král se utopil.

Když měl Caesar pod kontrolou Egypt, vrátil se do Alexandrie a ke králově sestře Kleopatře. Stala se jeho milenkou a Caesar ji následně jmenoval královnou. Ne že by to Romulovi nějak vadilo. Zoufalý a celý zničený dokončil pátrání po Tarquiniovi. Ale od bitvy v přístavu utekly týdny a všechny stopy už dávno vychladly. Jakou měl naději najít v milionovém městě jediného člověka? Od nových kamarádů si půjčil tolik peněz, kolik mohl, a utratil je v chrámech a na tržištích v marné naději, že se něco o Tarquiniovi doví.

Nezjistil vůbec nic.

O dva měsíce později, když legionáři opouštěli město, měl Romulus dluh ve výši ročního žoldu. Udělal jsem, co jsem mohl, pomyslel si unaveně. Nešlo udělat víc.

Troubení bucinae vrátilo Romula do přítomnosti. Znamenalo: Nepřítel je v dohledu. Armáda se okamžitě zastavila. Otepi chrastí dopadaly se žuchnutím na zem. Romulus se podíval na Petronia, který šel mimo řadu. Poté co Romulus Petroniovi zachránil život, stali se z nich věrní kamarádi. Petronius mu za to nepřestával být vděčný. „Vidíš něco?“ zeptal se.

Všichni se snažili zjistit, proč zastavili. V očích všech se zračila touha po boji. Bitva by je vytrhla z nudy posledních několika měsíců. Caesar, dychtivý nastolit nadvládu nad všemi vazalskými územími Říma, nejdřív navštívil Judeu a Sýrii. Místní vládci, vystrašení už pouhou přítomností jeho vojsk, se mohli přetrhnout, aby mu slíbili svou oddanost. Poklidné putování legií pokračovalo s mnoha poctami plavbou do Kilíkie na pobřeží Malé Asie.

Caesar potom zamířil do Bithýnie a Pontu, kde král Farnakés vyvolával všemožné problémy. Farnakés, Lev Pontský, syn Mithridata a metla Říma před dvaceti lety, byl stejný válečník jako jeho otec. Zatímco Caesar a jeho vojáci uvízli v Alexandrii, shromáždil armádu a začal nelítostnou válku proti Calviniovi, římskému veliteli v této oblasti. Farnakovi muži, kteří způsobili Calviniovi velké ztráty, následně vykastrovali všechny římské občany, kteří jim padli do rukou.

Proto se Romulus a jeho druhové těsně po rozednění ocitli v údolí se strmými stěnami v severním Pontu. Caesar se s takovými urážkami nesmiřoval snadno a po měsících bez sebemenší šarvátky se jeho legionáři nudili a nemohli se dočkat boje. Proto uvítali, že Farnakovy stále pokornější nabídky smíru nebyly vyslyšeny. Teď jeho armádu stíhali a měli v úmyslu se s ní utkat. Početní Caesarovi odpůrci z tábora republikánů v Africe a v Hispánii mohli počkat, dokud nevyřídí tuto záležitost.

Když se Caesar dověděl, že nepřítel táboří nedaleko Zely, vedl legie rychlým tempem na sever od pobřeží. Za necelé dva týdny urazily skoro dvě stě mil. Romulovi to připomnělo poslední část jeho osudné cesty s Crassovou armádou. Rozdíl však spočíval v tom, že Caesar byl vojenský génius, což se o jeho bývalém spojenci v žádném případě říct nedalo. Jak by se taková tragédie jako Karrhy mohla přihodit generálovi, který odvrátil každou porážku a každé krveprolití? Bylo dobré sloužit pod Caesarem.

Cestou do Pontu museli projít provincií Galacie. Její vládce Deiotarus byl dlouhodobě oddaný spojenec Říma, ale u Farsálu podpořil Pompeia. Nedávno prosil Caesara za odpuštění a ten mu vyhověl. Deiotarova slavná jízda a deset kohort pěchoty byla vítaná podpora generálových tří oslabených legií. Jeho jednotky, vycvičené po římském způsobu, byly loajální a odvážné.

Poté co se spojené jednotky den předtím přiblížily k Zele, utábořily se západně od města. Deiotarovi galatští jezdci potom prozkoumali okolí a zjistili, že Farnakova armáda leží několik mil na sever. Aby chránila cestu k pontskému hlavnímu městu Amasia, zůstala na stejném místě jako Mithridatés, když porazil o generaci dřív velké římské vojsko. Samozřejmě to byl záměr, a přestože to většina legionářů považovala za špatné znamení, stejně se moc nebáli. Copak Mithridatés nakonec mocné republice nepodlehl?

„Tamhle!“ vykřikl Petronius vítězoslavně a ukázal směrem k okraji kopce. „To musí být ono.“

Romulus si zapnul pásek pod bradou a podíval se na horu s rovným vrcholem na druhém břehu skoro vyschlého potoka. Rozeznal tam obrysy stovek stanů. V řídkém vzduchu se neslo slabé řehtání koní. S ním se mísily výkřiky ostražitých strážců. Brzy začaly vycházet ze stanů postavy a všechno ostatní přehlušilo troubení na poplach. Legionáři vzrušeně mumlali. Jejich příchod tak časně ráno Farnakovu armádu překvapil.

Jakmile Romulus pochopil Caesarovu taktiku, spokojeně se usmál. Už v aréně se naučil, že k úspěchu v boji značnou měrou přispívají znalosti, důkladná příprava a zkušené oko bojovníka, který rychle využije příležitosti. Caesar mistrovsky ovládal všechny tři věci. Jeho rozkaz, aby každý muž nesl otep dříví, vyvolal jen malé protesty. Rozhodně nic vážného. Až je dají dohromady, vytvoří z nich základ obranného opevnění.

Romulus přemýšlel, co ještě má Caesar z lubem. Ze Zely zamířily legie po silnici k Amasii, která vedla střídavě po obou březích mělké říčky. Teď byli na východním břehu. Bystřina, kterou viděl pod horou, kde ležel nepřítel, se do něj nejspíš vlévala, ale ani ta nebyla natolik hluboká, aby jim zabránila utkat se s protivníkem. Kousek před nimi se údolí dělilo zhruba do tvaru písmena T. Bystřina pod Farnakovou armádou vytékala z levého ramene, zatímco silnice pokračovala směrem na sever přes kopce. Nikdo se tudy nemohl vydat, aniž by riskoval, že na něj nepřítel zaútočí z boku. Ne že by se Caesar chtěl vyhnout boji, pomyslel si Romulus.

„Ty všiváci se místa nahoře nevzdají,“ prohlásil Petronius. „Naopak budou chtít, ať se my drápeme nahoru.“

„Caesar je na to dost mazaný,“ řekl voják v řadě za nimi. „I když jsme je nachytali, jak ještě spí.“

Odpovědí bylo hlasité souhlasné mručení.

Romulus ukázal na svah nalevo od nich. „Postavení tam nahoře je stejně dobré jako Farnakovo.“

Muži se rozhlíželi, kdo to řekl. Údolí, která chránila nepřítele, by stejnou službu poskytla i jim. Armády by se mohly pozorovat nekonečně dlouho a tahle slepá ulička by klidně trvala celé dny. U Farsálu stály Caesarovy legie proti Pompeiovým týden, než začala bitva.

„To znamená odtáhnout ty zatracený otepi až tam nahoru,“ bědoval kdosi vzadu.

„Hlupáku. Až nepřítel zaútočí, budeš rád, že je máme,“ zavrčel Petronius.

Neznámý legionář, na kterého se snášely posměšky, zmlkl.

Vtom je umlčelo troubení polnic. „Čelem vzad!“ křičeli centurioni. „Seřaďte se směrem na západ.“

***

Ani ne za hodinu se celá armáda dostala na vrchol kopce. Polovina pěchoty a galatská jízda utvořily ochranný štít a zbytek začal budovat zákop kolem tábora. Vykopanou hlínou zasypávali roští, až vznikl val, vyšší než člověk. Zatímco římští legionáři stavěli přední a zadní hradby, Deiotarovi vojáci budovali strany. Výsledek jejich snažení by nevydržel dlouhodobý útok, ale prozatím to stačilo.

Po nějaké době dorazil do údolí zástup mul, které přivezly stany a vybavení vojáků. Tím, že si legionáři nechali zavazadla přivézt, byli ihned připraveni k boji. Romulus věděl, že je to obvyklý Caesarův trik. „Nečekaný příchod často zajistí vítězství,“ utrousil, když scházeli, aby odvedli muly nahoru. Jak to však dopadne tady?

Protivníci je po zbytek dne pozorovali. Jezdci na druhém kopci cválali sem a tam a doručovali zprávy a rozkazy Farnakovým spojencům v této oblasti. Deiotarova jízda podnikala výpady nahoru k pontským opevněním a snažila se zjistit co nejvíc. Nepřátelští jezdci dělali totéž u římských pozic. Když se setmělo, legionáři věděli, že stojí proti trojnásobné přesile. Farnakés měl k dispozici vynikající kavalerii, větší počet pěšáků a další typy jednotek, jimiž Caesar nedisponoval. K nim patřili thráčtí peltasti, thureophorové, úderné oddíly z Judeje a prakovníci z Rhodu. Byli tu těžkoodění koně podobní parthským katafraktům a spousta vozů s kosami. Za každou cenu bylo nutné vyhnout se střetnutí na rovině. Vhodný nebyl ani útok na nepřátelské opevněné pozice. Romulus z toho začal mít hodně nepříjemný pocit.

Zapadající slunce zbarvilo oblohu doruda a osvítilo zdvojené římské stráže na hliněných valech. Pod rouškou tmy by je neměl překvapit žádný útok. Ostatní Caesarovi vojáci seděli před koženými stany a dělili se o kyselé víno acetum a suchary bucellatum, jimiž se živili na tažení. Petronius a šest dalších vojáků z Romulova contubernia odpočívali u malého ohně, smáli se a žertovali. Stejná scéna se odehrávala po celém táboře, ale Romulus přesto nebyl v klidu. Ačkoli měl s druhy přátelské vztahy, pořád si připadal osamělý. Víc než dřív litoval, že Brennus už nežije a že Tarquinius zmizel.

Tyto myšlenky na tom samozřejmě nic nezměnily. Romulus si povzdechl. Pravdu o jeho minulosti se nesměl dovědět ani Petronius, kterému naprosto věřil. Dnes v noci se nechtěl svěřit s tím, že je vlastně otrok, ale se svými pochybnostmi. Nedokázal se smířit s tím, že Caesarovi vojáci ve své nadutosti věří, že Farnaka a jeho obrovské vojsko porazí. Stejný přístup přece měla většina Crassových legionářů před Karrhami.

Jenže kdyby se zmínil o své zkušenosti z této armády odsouzené na smrt, vzbudil by tím nežádoucí pozornost. V lepším případě by ho označili za lháře a v horším za dezertéra. Nezbylo mu než držet jazyk za zuby a dál věřit Caesarovi.

***

Druhého dne za svítání bylo chladno a jasno. Dalo se však tušit, že bude zase pořádné horko. Jako obvykle probudily muže polnice. Běžný chod armády se nemění jenom proto, že je nablízku nepřítel. Po lehké snídani dostala většina vojáků za úkol zesílit opevnění kolem tábora. Roští a vykopaná hlína dobře posloužily v noci, ale teď je čekala ještě spousta práce. Kolem opevnění, hned pod ochozem se strážemi, zatloukli do země ostré dřevěné hřeby. V nepravidelných řadách vykopali hluboké jámy a na dno rozházeli ostnaté železné ježky. Pomocí kladiv a majzlíků vylámali ze skály kameny a rozmístili je na zem tak, že jim špičky trčely do vzduchu jako zuby v tlamě nějakého obra. Romulus s údivem zjistil, že taková opevnění se nacházela v Alésii a táhla se víc než patnáct mil na obě strany.

Důkladné přípravy byly samozřejmě nezbytné. Velikou armádu, proti níž stáli, tvořili nesmlouvaví bojovníci, kteří již okusili úspěch na úkor římské armády. A kromě toho se vyskytovali na posvátném území, na místě historického vítězství Mithridata nad Římem. V takové situaci byla porážka víc než pravděpodobná.

Znovu sestavili balisty, které rozebrali kvůli snadnější přepravě. Umístili je na intervallum, otevřené prostranství uvnitř opevnění, směrem na sever k Farnakově armádě. Pracovní skupiny s mulami dostaly rozkaz nasbírat kameny vhodné pro dvojité katapulty. Střelectvo je pravděpodobně jediná složka Caesarovy armády, v níž mají převahu, vzpomněl si Romulus na zničující palbu balist zapomenuté legie během její poslední bitvy.

Ta vzpomínka v něm vyvolala smutek a pocit viny. Jako vždycky nakonec převládla vděčnost. Kdyby Brennus neobětoval život, nebyl bych tady, uvědomil si. Jistou zodpovědnost cítil i za to, co se stalo Tarquiniovi. Pak si však uvědomil, že to byl haruspexův nápad jít do egyptského hlavního města, a trochu se uklidnil. Každý je strůjcem svého osudu a Tarquinius v tomto ohledu nebyl výjimkou.

Jasné slunce nakonec Romulovi spravilo náladu. Naštěstí dvacátá osmá legie měla za úkol vytvořit obranný štít před táborem. Stejný úkol dostali i někteří Deiotarovi galatští jezdci, ale většinu vyslali ve skupinách prozkoumat okolí. Muži z dvacáté osmé, kteří se radovali z každého úkolu, sledovali své lopotící se kamarády a smáli se pod vousy, aby to důstojníci neviděli.

Po nějaké době se Romulus podíval na nepřátelské pozice. „U Jupitera,“ vykřikl. „Oni jdou.“

Petronius hlasitě zaklel. Z pontského opevnění vyrazily přes údolí tisíce mužů a řadily se. V ranním slunci se blýskaly zbraně a vzduchem se nesly rachot kol vozů a rozkazy. Brzy bylo jasné, že celá Mithridatova armáda opouští tábor.

Římští důstojníci zareagovali okamžitě. „Těsně k sobě! Štíty nahoru!“ křičeli a přecházeli před seřazenými vojáky. Legionáři ihned zvedli oštěpy a vykonali rozkaz. Přestože svah před nimi byl strmý, útok nepřítele by byl nebezpečný. Nebylo však třeba propadat panice. Sestup do údolí a následný výstup k jejich pozici by nějakou dobu trval. Kdyby to nastalo, jejich druhové na opevnění by měli spoustu času přidat se k nim.

„Jen se předvádějí,“ řekl Petronius pohrdlivě. „Mithridatés chce jenom ukázat svým vojákům, jak jsou stateční.“

„Možná chce, aby Caesar rozestavil venku další vojáky,“ namítl Romulus.

Petronius se zamračil. „Aby se zpomalila stavba opevnění?“

Romulus přikývl. Kdyby všichni jejich vojáci museli neustále strážit tábor, nikdy by opevnění nedostavěli.

„Nejspíš se jen chlubí svou armádou. Zvedá jim sebevědomí. Koneckonců je větší než naše,“ zamumlal Petronius.

Bylo to dost pravděpodobné. Romulus se zasmál. Těšilo ho, že římské legie mají psychologickou výhodu nad nepřátelskými jednotkami.

Oba se podívali na tábor a uvažovali, jak na to odpoví generál. Krátce nato vylezla na val postava v červené pláštěnce a za ní skupina vyšších důstojníků a trubač. Při pohledu na Caesara, který se záměrně ukázal, aby líp viděl na nepřítele, se ozval radostný pokřik. Zaclonil si rukou oči a upřeně hleděl do dálky. Dlouze zkoumal Mithridatovo vojsko.

Romulus udělal totéž. Úplně vepředu viděl skupiny prakovníků a lučištníků a jednotky střelců, kteří vedli většinu útoků. Jejich úkolem bylo způsobit co největší škody. Za nimi stály uprostřed válečné vozy s tisíci peltastů a thureophorové se sešikovali v těsném čtverci za nimi. Na levém křídle stála pontská těžká kavalerie, zatímco na pravém se shromáždila spousta divokých, lehce vyzbrojených thráckých jezdců.

„Připadá mi to jako bojové uspořádání,“ řekl potichu Romulus.

„Taky to tak je,“ zavrčel Petronius. „Tamhle přijíždí Mithridatés.“

Napjatě sledovali jezdce na nádherném černém hřebci, který vyjel z brány tábora a čekající vojsko ho radostné vítalo. Za ním následovala spousta bojovníků v drátěných košilích na podobných ořích. Mithridatés hovořil hlubokým hlasem a pomalu procházel před vojskem. Rozlehlo se provolávání slávy, charakteristický rachot mečů bušících do štítů a do toho zvuk činelů a dunění bubnů. Pontští vojáci si stejně jako všichni ostatní užívali pozornost svého pána. Když Mithridatés dojel doprostřed, vydával rozkazy vozatajům. Romulus byl čím dál nervóznější. Jakmile král oslovil celou armádu, rámus na druhé straně údolí dosáhl hrozivé úrovně.

„Jen ať řvou,“ poznamenal Petronius pohrdavě. „Pro nás to nic neznamená.“

Zmatený Romulus se podíval na Caesara, jehož postoj se nezměnil. Zdá se, že jejich generála nic nevyděsí, pomyslel si s úlevou.

Caesar se radil s důstojníky. Po chvilce se obrátil ke dvacáté osmé legii, jejíž příslušníci ho napjatě sledovali. „Jenom se předvádějí,“ prohlásil sebejistě. „Není se čeho bát. Dneska se nebude bojovat. Daleko důležitější je dokončit opevnění.“ Po jeho slovech si vojáci hlasitě oddechli úlevou. Spokojený Caesar slezl na intervallum a zmizel.

„Tak zpátky,“ křikli důstojníci. „Vraťte se do práce.“

Znovu se zvedaly a dopadaly motyky a lopaty. Muži odváděli hýkající muly s nákladem kamení pro balisty k valům. Z přední brány vyšel zeměměřič, který hovořil s kolegou. Za ním běžel otrok svírající gromu, což je nástroj, jenž denně pomáhal jeho pánovi vytyčit v táboře pravé úhly. Groma se skládala z páru rovných překřížených tyček na svislém kůlu a na konci každého ze čtyř ramen viselo olověné závaží.

Petronius a další Romulovi druhové se uklidnili a povídali si. Znovu měli nejsnadnější práci. Optiové a centurioni se nesnažili zastavit nezávazné žertování. Jestliže si nedělal starosti Caesar, nedělali si je ani oni.

Romulus pozoroval nepřítele, ale neuklidnilo ho to. Mithridatés hovořil dál a nakonec ho shromáždění vojáci hlasitě pozdravili. Romulus zaklel.

„Caesar to špatně pochopil,“ vyhrkl. „Ty všiváci jdou do útoku.“

Petronius se něj vrhl nedůvěřivý pohled, ten se však změnil, když si prohlédl pontské vojsko. Postupně si toho všimli i ostatní.

Mithridatés už ustoupil na stranu a nechal prakovníky a lučištníky seběhnout dolů jako první. Za nimi následovaly s hlasitým skřípotem vozy s kosami. Vedle nich klusala těžká kavalerie a thráčtí jezdci, tvořící druhou vlnu lidí a koní. Za nimi peltasti a další pěšáci. Romula však nejvíc zajímaly pontské bojové vozy a početné podpůrné jednotky na koních na obou křídlech. Kdyby Mithridatova armáda naplnila to bláznivé předsevzetí a zaútočila do kopce, on a jeho druhové by se zapojili do boje, aby odrazili rozhodnou zteč. Většina Deiotarových jezdců ještě nedorazila.

Brzy dospěla vlnící se masa bojových vozů a jezdců k patě protilehlého svahu. Tam se zastavila a všem v řadách dvacáté osmé legie se zatajil dech. Přejde nepřítel jen přes údolí, nebo učiní osudové rozhodnutí a zaútočí na jejich šiky nahoře?

Romula potěšilo, že situaci sleduje i jejich optio, ale jak se zdálo, ani jeho, ani žádného centuriona to nevyděsilo. Není na tom nic divného, pomyslel si. Útočit do kopce je čiré bláznovství. Zamračil se. Obával se, že to není pouhý zastrašovací manévr. Hodilo by se upozornit Caesara a být připraveni. Důvěřovali mu důstojníci tolik, že nechápali, co se jim právě teď odehrává přímo před očima?

Prakovníci a lučištníci v čele skočili do vody a jejich druhové je rychle napodobili. S luky a praky zvednutými nad hlavu se za chvilku přebrodili na druhou stranu. Přitom se dívali nahoru k římským pozicím. Koně řehtali, když je nutili vejít do vody, ale těžká kavalerie přecházela uspořádaně. Thrákové se brodili neorganizovaně, křičeli a smáli se, což bylo pro neprofesionální jednotky typické. Bojové vozy, bez váhání projíždějící vodou, která mužům sahala po lýtka, hlasitě rachotily a cákaly. Na rovné zemi pontští vojáci ihned zaujali původní pozice. Všichni se teď dívali nahoru a jejich důstojníci ukazovali a vykřikovali rozkazy.

„Nemůžou být tak hloupí,“ vydechl Petronius.

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ odpověděl Romulus zasmušile.

Chvilku trvalo, než poslední nepřátelští bojovníci přinutili koně postavit se do řady. Potom hrozivě zakřičeli a jako jeden muž vyrazili. Vzhůru.

„U Jupitera!“ vykřikl Petronius. „Jsou to blázni.“

Jejich centurion konečně zasáhl. „Útočí na nás!“ křikl. „Trubte na poplach!“

Nejbližší trubač přiložil nástroj ke rtům a neustále opakoval krátkou sérii tónů. Dvacátá osmá legie zareagovala okamžitě. Důstojníci řadili kohorty těsně k sobě, aby se zaplnily mezery mezi sousedy po obou stranách. Deiotarovi jezdci – byla jich sotva stovka – se neklidně řadili těsně vedle sebe. Potom pevně semknuté šiky stoupající nahoru zaznamenali i legionáři budující výkopy a opevnění. Pod vedením důstojníků se vecpali na intervallum a utíkali si pro štíty a pila.

Jde to pomalu, pomyslel si Romulus. Moc pomalu.

Ochrana, kterou potřebovali – zbytek Deiotarovy jízdy – nebyla nikde k vidění. Kromě toho by legionářům v táboře trvalo alespoň půl hodiny, než najdou veškeré své vybavení, seřadí se a vyrazí do boje. Do té doby by byl s dvacátou osmou konec. Romulus se rozhlédl a ve tvářích mužů kolem sebe četl zděšení. Nesměli se však ani hnout. Bez jejich ochrany by stejný osud stihl nepřipravené druhy uvnitř tábora.

Sebevědomí, které převládalo celé dopoledne, najednou vyprchalo. To, co se zdálo jako snadná práce, přinese všem smrt. Beze slova sledovali, jak nepřítel postupuje nahoru a nespěchá, aby šetřil síly koní. Mithridatovi vojáci už s Římany bojovali, a tak dobře věděli, že jim od oštěpů nehrozí nebezpečí, dokud se k nim nedostanou na třicet nebo na takovém svahu možná na padesát kroků. Vzhledem k tomu, že balisty byly pořád uvnitř tábora, neměli k dispozici žádné prostředky, jimiž by zabránili nepříteli vystoupat bez odporu nahoru. Pontská jízda by měla před útokem dost času znovu se seřadit. Romulovi při té vyhlídce vyschlo v hrdle.

Nad dvacátou osmou legií se vznášelo nervózní ticho. Z tábora se ozýval zlostný křik, jak se zbytek armády snažil nachystat se k boji. Muselo se shromáždit šest centurií po zhruba osmdesáti lidech, aby utvořili kohortu. Deset těchto shromážděných jednotek se spojilo do legie. I když všechno probíhá hladce, zabere to čas. Dobrý generál nevede své muže do boje nepřipravené, pomyslel si Romulus. On a jeho druhové to musejí dokázat.

Netrvalo dlouho a nepřátelská armáda se k nim přiblížila na sto kroků. Teď Romulus rozeznal prakovníky a lučištníky. Měli na sobě jednoduché vlněné tuniky a připomínali žoldnéře, proti nimž bojoval v Egyptě. Každý nesl dva praky, jeden na krátkou vzdálenost a druhý na delší. Náhradní měli zavěšený kolem krku a do koženého váčku na popruhu si schovali munici. Mnozí měli také nože. Lučištníci v bílých tunikách byli vyzbrojeni lépe. Kromě zahnutých luků se spoustě z nich houpaly na červených opascích meče. Někteří si oblékli kožené či plátěné pancíře a přilbice a díky tomu se mohli utkat s nepřítelem zblízka nebo na něj z dálky střílet šípy.

Ani jeden typ neznamená nebezpečí pro štítovou hradbu legionářů, napadlo Romula. To až muži v bojových vozech za nimi a těžkooděnci na koních na obou stranách. Ačkoli věděl o zoufalých pokusech Peršanů použít vozy s kosami proti Alexandrovi u Gaugamél, nebyl v klidu. Mužům kolem něj neukázali, jak proti takovým zbraním bojovat, jak to ukázali těm Alexandrovým. Vozy táhli čtyři koně v brnění a řídil je jeden bojovník. Z každého konce postraňku a z obou kol vyčnívaly zahnuté čepele dlouhé jako mužská paže. Vypadaly hrůzostrašně.

Perské vozy za sebou neměly těžkou kavalerii jako pontské. Tito jezdci se dokázali rychle otočit dozadu a zabránit tak každému ústupu. Romulus si vzpomněl na parthské katafrakty a zachvátila ho hrůza. Tito protivníci s kuželovitými přilbicemi, šupinovým brněním pod kolena a dlouhými kopími silně připomínali bojovníky v drátěných košilích, kteří bez milosti rozdrtili Crassovy legie. Od brnění zakrývajících koním plece a boky se odrážely sluneční paprsky, které legionáře oslepovaly.

Farnakova armáda děsila všechny kolem Romula. Tvářili se velice nervózně. A kdyby věděli, co jsem viděl v Karrhách, mnozí by ihned utekli, napadlo ho. Naštěstí to nevěděli, a tak udržovali vlnící se řady pohromadě. Jejich optio se podíval na centuriona a ten si rozpačitě odkašlal. „Klid, chlapci,“ nabádal je. „Nebudeme muset ty všiváky držet dlouho. Caesar je na cestě.“

„To by tedy měl,“ poznamenal Petronius.

Ozval se nervózní smích.

Už neměli příležitost o tom uvažovat, protože pontští lučištníci a prakovníci vystřelili první salvu. Do výše vylétly stovky šípů a kamenů, až od nich ztmavla obloha. Tohle byl zahajovací krok většiny bitev. Měl způsobit co největší ztráty a ještě před útokem demoralizovat nepřítele. Přestože měl Romulus štít z vrstev tvrzeného dřeva potažených kůží, podvědomě zatnul zuby.

„Přední řada na kolena!“ zvolali důstojníci. „Ostatní štíty nahoru!“

Vojáci okamžitě poslechli a stovky štítů se s rachotem přirazily k sobě. Ti úplně vpředu, včetně Romula a Petronia, se k nim nepřidali. Přikrčili se za štíty, až z nich nic nevykukovalo, a muži ve druhé řadě naklonili scuta šikmo před sebe. Ti, co stáli dál vzadu, si drželi štíty přímo nad hlavami. Tuto metodu využívala zapomenutá legie, aby odrazila parthské šípy, a Romula potěšilo, že ji převzal i Caesar. Při běžném rozestavení – kdy vojáci v přední řadě stojí – mnoho z nich dobře mířené oštěpy zranily do spodních částí nohou.

Za vteřinu se ozval tichý bzukot dopadajících šípů a hlasité rány vzápětí ohlásily příval kamení. Romulus zatnul napětím svaly a čekal, protože věděl, jaký zvuk bude následovat. Nenáviděl ho stejně, jako když ho slyšel poprvé. Poslouchat, jak muži křičí bolestí, bylo mnohem horší teď, než když spolu zápolí jeden na jednoho a stane se to součástí lítého boje.

A bolestné výkřiky se skutečně ozývaly úplně všude. Vojáci padali po zásazích oštěpy, které si našly mezeru mezi štíty a pronikly jim do těla. Některé získaly takovou rychlost, že prorazily legionářům štíty a zasáhly je do paží a obličejů. Většina kamenů se naštěstí od štítů jenom odrazila a odletěla pryč, ale pár z nich si cíl našlo. Ty pak rozdrtily Římanům kosti a rozbily přilbice. Vzhledem k množství střel musely být některé smrtelné. Nebylo jich mnoho, ale zasažení nešťastníci se svalili do bláta a z ochablých rukou jim vypadly zbraně.

Romulovi se sen, jak se vrátí do Říma, zase vzdaloval. Zíral neklidně na početné nepřátelské šiky a prosil Mithru, ať mu zachová přízeň.

K oblíbeným bohům se modlili i všichni ostatní.

Když prakovníci a lučištníci dokončili svou práci, ustoupili. Na řadě byly bojové vozy. Romulus jich napočítal přinejmenším padesát. Dost na to, aby udeřily na čelo dvacáté osmé legie, zatímco thrácká a pontská těžká kavalerie jim zamířila k nechráněnému týlu. Jejich situace teď byla vážná, dokonce kritická. A po Caesarovi nebo dalších legiích nebylo ani památky.

Vozatajové tahali za opratě a pobízeli koně do klusu. Konečně bylo možné si je prohlédnout zblízka. Měli šupinové brnění složené z několika vrstev a chrániče rukou z pásků. Jejich atické přilbice s hřebenem připomínaly ty, jaké nosili nižší římští důstojníci. Každý držel bič s dlouhou rukojetí, jímž pobízeli koně do klusu. Netrvalo dlouho a cválali. Protože cestou dolů ušetřili koním síly, teď z nich měli možnost vymačkat všechno. Vozy s cinkajícími postraňky a čepelemi na kolech, které se točily a blýskaly, stoupaly do kopce. Přestože byl příkrý, země byla rovná a mohly postupovat docela rychle. Jezdci se s hlasitým pokřikem rozdělili na dvě části a nemohli se dočkat, až Římany obklíčí. Jako poslední dorazily tisíce peltastů a thureophorů s nachystanými zbraněmi. To oni udělají poslední práci – zaútočí na římské šiky, potom co je bojové vozy a jezdci rozdrtí a zabrání všem pokusům o přeskupení.

Strach mezi legionáři byl čím dál hmatatelnější. Dvacátá osmá legie znovu začala ztrácet půdu pod nohama. Bez ohledu na uklidňování i hrozby důstojníků. Do přední linie se stavěli další centurioni a praporečníci zvedli dřevěné žerdi, aby všichni viděli korouhve. Tohle trochu pomohlo. Nikdo neutekl. Zatím. Muži se po sobě nervózně dívali, úzkostlivě se modlili a zvedali oči k nebesům. Všichni se připravovali na smrt. Buď je rozsekají na kusy vozy s kosami, nebo je na místě, kde stojí, probodnou jezdci. Kde je sakra ten Caesar?

Nakonec centurioni vzadu rozkázali vojákům, aby udělali čelem vzad a otočili se k nepříteli. Škoda že nemáme dlouhá kopí, jaká používala zapomenutá legie, zalitoval Romulus. Takové zbraně dokázaly zastavit každou jízdu. Místo toho měli jenom oštěpy, meče a každý dvě obyčejná kopí. Ani ne za dvacet vteřin na jejich šiky udeří bojové vozy. Potom na ně zaútočí zezadu stovky jezdců a nakonec dílo dokončí pěšáci. Romulus si odplivl. Doufal, že svou smrtí zajistí dost času Caesarovi a dalším legionářům, aby se stihli řádně připravit.

Mezi pevně semknutými vozy a římskými předními řadami zbývalo necelých sto kroků. Neměli kam ustoupit. Ocitli se v situaci, kdy je buď srazí rychlí a obrnění koně, nebo je rozčtvrtí kosy trčící z vozů. Věděli to i usmívající se vozatajové a pobízeli koně k vyšší rychlosti.

„Oštěpy připravit!“ křičeli centurioni. Vyděšení vojáci poslechli, napřáhli pravé ruce a připravovali se k hodu.

Teď legionáři viděli, jak se koním rozšiřují námahou nozdry a jak kývají hlavami. Kopyta na tvrdé zemi duněla a postroje zvonily. Romulus měl pocit, že slyší svist kos, jak se točí na kolech.

Ještě padesát kroků a pak udeří. Čas plynul jako v mlze. Kolo na jednom voze narazilo na kámen, vyvrátilo se a vozataje to odhodilo ven. Vůz se převrátil a táhl koně směrem k dalšímu spřežení. Oba vozy se prudce zastavily a legionáři ochraptělým hlasem radostně vykřikli. Jenže ostatní vozy se k nim pořád rychle blížily. Za Romulem kdosi proklel jejich smůlu, Caesara a všechny bohy. Jiný začal strachy sténat. Petronius, který stál vedle Romula, se nemohl dočkat, až vrhne oštěp, a přešlápl z nohy na nohu.

Dvacet pět kroků, pomyslel si Romulus. Jasně viděl vousy na tvářích vozatajů, kteří k nim mířili. Správná vzdálenost pro jejich pila a jediná šance, že počet nepřátel aspoň trochu zredukují. Podíval se na centuriona, který otvíral ústa, aby vydal rozkaz. Než to stihl udělat, kus olova ho zasáhl doprostřed čela. Vystřelil ho zlomyslný prakovník. Tak čistý smrtelný zásah Romulus dosud neviděl. Rána, kterou ten kousek kovu způsobil, nenechala nikoho na pochybách, že je smrtelná. Centurion padl bez hlesu na zem, aniž by vydal rozkaz k hodu.

Romulus se divoce rozhlížel a hledal optia. Jenže ten byl vzadu s tesserariem a zajišťoval, aby se nikdo nepokusil utéct.

Všichni kolem nich z ostatních centurií vrhali oštěpy. Byly vysoké jako člověk a jejich dlouhé dřevěné rukojeti měly vepředu špičaté železné hroty, které dokázaly proniknout štíty i zbrojí a zabít. Smrtelně nebezpečná ostří stoupala v elegantních obloucích do vzduchu a v celých rojích dopadla mezi vozataje a mnoho nepřátelských bojovníků zasáhla. Když ztratili vládu nad spřežením, koně se plašili a naráželi do sebe. Tři vozy, které jely k Romulovi a jeho druhům, zůstaly nepoškozené a vozatajové se spokojeně usmívali.

Za nimi běžely tisíce peltastů a dalších pěšáků.

A Caesar nikde.

KAPITOLA IV
Orkův chrám

Lupanar, Řím

Jovina neslyšela, co Scaevola Fabiole řekl. Vycítila však příležitost a odvážila se popojít k ní. „Tohle je nová majitelka,“ prohlásila škodolibě. „Dneska máme podepsat smlouvu.“

Ta stará čarodějnice, lekla se Fabiola. Takže už se rozhodla prodat.

Scaevola tázavě povytáhl obočí. „To bych měl mluvit s touhle děvkou?“

Jovině se na tváři střídal zmatek s radostí. „Vy znáte Fabiolu?“

„Řekněme, že máme nějaké… společné zážitky.“ Zachechtal se. „Nemám pravdu, krásko?“

Jeho průvodci po ní mlsně pošilhávali. Všichni měli neholené tváře, zkažené zuby a přeražené nosy.

Jovina využila situace a poodešla.

Fabiola zrudla bezmocným vztekem a Sextus a Vettius před ní se naježili. Přidržela se jich a uvažovala, jaké má možnosti. Bylo jich šest na dva nebo šest na tři, kdyby se taky zapojila do boje. Jejich převaha nebyla nepřekonatelná, ale nepřipadala jí na to vhodná chvíle. Musela mít na paměti, že hodlá ulovit větší rybu, než je tahle zlomyslná krysa.

Uvědomila, že si ji Scaevola prohlíží, jestli nenajde známky strachu.

Nic na sobě nedala znát. Přejdi do útoku, nabádala se v duchu. Zažeň ho do kouta. „Ty kryso,“ zasyčela. „Vypadni z mého domu. Hned.“

Scaevola se nepohnul. „Nemáš tady na ochranu čtyřicet otroků, co?“ zašklebil se. „Jovina ti nic neřekla. Dobrá. Zničit tvůj bordel místo jejího bude ještě větší radost.“

„To ještě uvidíme,“ odpověděla odvážně a nevšímala si, jak jí buší srdce. Pamatovala si, jakého byl přesvědčení, což byl jeden z důvodů, proč ji tak tvrdě pronásledoval. „Pompeiovi zastánci by měli být popraveni.“

„Pompeiovi?“ Fugitivaria to zaskočilo. „Já nejsem jeho zastánce.“ Zasmál se jejímu překvapení a mrkl na ni. „Já a mí chlapci vlastně pracujeme pro vrchního velitele jezdectva. Chápeš, že to je diskrétní.“

Fabiola ztratila naději. Samozřejmě, Scaevola, jako mistr podvodu a převlékač kabátu. Dokázala si představit, jakou práci mu Marcus Antonius dává. Vraždění nevinných lidí v průchodech, blesklo jí hlavou.

„Od našeho posledního setkání jsem na tebe mockrát myslel,“ olízl si rty. „Prosil jsem bohy, ať se jednoho dne naše cesty zase setkají. Teď mé přání vyslyšeli. S radostí tě uslyším ječet.“ Prohrábl si slabiny a jeho muži se dali do smíchu.

Fabiole se udělalo zle a odvaha byla pryč. To, jak ji fugitivarius málem znásilnil, byla jedna z nejhrozivějších vzpomínek.

Sextovi to konečně došlo a tasil meč. Vettius zvedl hůl, aby ho podpořil, ale pět Scaevolových chlapů okamžitě udělalo totéž. Jovina v nečekaném návalu energie utekla do bezpečí a rozhlížela se v rohu chodby jako scvrklé vyděšené dítě.

„Počkejte,“ poručila Fabiola svým lidem. „Ještě ne.“ Mithro, pomoz mi, prosila v duchu. Co máme udělat?

Oba tábory na sebe upřeně hleděly a místnost s tolika tasenými meči vypadala mnohem menší. Byla to bezvýchodná situace. Vettius a Sextus u vchodu bránili fugitivariovi a jeho hrdlořezům odejít, ale kdyby na ně zaútočili, znamenalo by to ztráty na obou stranách.

Scaevola se ušklíbl. „Můžeme tady čekat celý den. Nebo si to radši vyřídíme hned?“

„Vettie! Už jdu.“

Fabiola nikdy neslyšela Benignův hlas raději.

Benignus sehnul ve dveřích hlavu a jeho veliká postava prošla klenutým vchodem. Přimhouřil oči a okamžitě se postavil vedle Sexta a Vettia. V jedné ruce třímal hůl s kovovými hroty, jakou měl i Vettius, a ve druhé dýku s širokým ostřím. Fabiole se trochu ulevilo. Dveřníci převyšovali své protivníky a Sextus, navzdory svému postižení, byl výborný bojovník.

„Jestli to bude potřeba, dáme se do nich,“ zašeptala Fabiola. Scaevola a jeho gorily už nevypadali tak sebevědomě. Kdyby se dali do boje, nejméně polovina z nich by zemřela a takové vyhlídky by potěšily jenom blázna. „Dejte těm psům šanci odejít a oni to udělají. Jděte k Jovině, ale zůstaňte pohromadě.“

Poslechli a zajišťovali Fabiolu. Ti druzí se podvědomě šourali ke dveřím. Všechno se odehrálo v tichosti, ale atmosféra by se dala krájet.

Scaevola zamumlal nějaký rozkaz a jeho banda odtáhla ven. Počkal, dokud neodešli, a ukázal Fabiole, že se nebojí postavit se jejím zastáncům. „Dokončíme to později,“ zavrčel a uklonil se jí posměšně, jak to nenáviděla. Křikl na své lidi, ať si pospíší, a zmizel.

Fabiola se opřela o zeď.

„Je to odporný zločinec,“ ozvala se Jovina z chodby. Našpulila rty. „A nebezpečný.“

„Hrom do toho! Sextus a já to víme mnohem líp než vy všichni tady,“ křikla Fabiola. „Moc rychle jste mu vyzvonila, že jsem nová majitelka. Ještě jsme ani nepodepsaly kupní smlouvu!“

Jovina se zatvářila jako neviňátko, ale nikdo jí to nevěřil.

„Měla jsem rovnou odejít,“ vyštěkla Fabiola. „A nechat vás v bryndě, jak si zasloužíte.“

„Ne!“ Jovině vytryskly z kalných očí slzy a zvedla kajícně sepnuté ruce. „Prosím,“ zašeptala. „Jsem stará osoba. Moc se ho bojím.“

Fabiola potlačila hněv. Madam se v žádném případě nedalo věřit, ale nebylo třeba reagovat ukvapeně. Než se seznámí z chodem Lupanaru, Jovina se jí bude hodit. Po třiceti letech v jeho čele je studnicí důležitých informací. Jenom ji musí držet zkrátka. „Promyslela jsem to,“ řekla Fabiola vesele. „Lepší bude zaplatit polovinu částky, na které jsme se domluvily, a zbytek během dvanácti měsíců. Samozřejmě podle toho, jak půjdou obchody.“

Jovina posmutněla, ale pod Fabioliným ledovým pohledem se stáhla. Nedostala by moc nabídek – jestli vůbec nějaké –, které by byly lepší než nabídka její bývalé otrokyně. „Tak dobře,“ usmála se. „To mi nevadí.“

„Dobrá. Tak sepište, na čem jsme se domluvily.“

Madam se pokorně odšourala ke stolu a našla kus čistého pergamenu. Namočila rydlo do inkoustu, naškrábala na něj pár řádek a dole se podepsala. Mlčky čekala, než se podepsala i Fabiola. „Spokojená?“ odvážila se zeptat.

Fabiola znovu přejela očima hotový dokument a zasunula ho do váčku. Nebyla si jistá, jestli tam Jovina napsala všechno potřebné, aby se stala majitelkou nevěstince, ale nebyla zběhlá v právnických obratech. Všechno ohledně této koupě muselo být v pořádku. „Dám to zkontrolovat svému právníkovi,“ odpověděla úsečně. „Když to schválí, dostanete peníze hned druhý den.“

Jovina přikývla.

„Okamžitě se svého majetku ujmu,“ oznámila jí Fabiola. „Přejete si zůstat?“

Madam se chystala odpovědět, ale zabránil jí v tom další prudký záchvat kašle.

„Dovolí vám to zdraví?“

Jovina si utřela ze rtů hleny a uklidnila se. „Bohové to rozhodnou,“ řekla. „S tvým dovolením zůstanu. Aspoň na čas.“

Fabiola pochopila, že se Jovina snaží zachovat si důstojnost. Chtěla jí to umožnit. „Tak dobře,“ odpověděla komisně. Vyzvala Sexta, ať se jde podívat, jaká je situace venku, a zamířila ke dveřím. „Jestli bohové dovolí, za dva dny se vrátím.“

Jovina vděčně přikývla.

„Je to v pořádku, paní,“ zavolal Sextus.

Fabiola vyšla na rušnou ulici a Vettius ji jistil zezadu. Po Scaevolovi a jeho lidech nebylo ani památky. Prohlížela si tváře všech lidí v dohledu, ale naštěstí žádnou neznala. Byla to jenom další římská ulička. Proč by mě sledoval? pomyslela si unaveně. Ten mizera ví, že tady teď budu každý den. Znovu ji přepadl dávný strach. Jak bude bránit Lupanar před Scaevolovými gorilami, neřkuli zvrátí nepříznivý vývoj podniku? Jenže potom se jí fugitivarius pokusí pomstít. Měla nutkání odejít z nevěstince a už se nikdy nevrátit. Jovina by jí v tom nemohla zabránit a Scaevola by se neodvážil napadnout ji v Brutově domě. Všechny její problémy by v tu chvíli zmizely.

Jenže taková vyhlídka jí srazila náladu na bod mrazu. Tahle příležitost vypadala dokonale – jako seslaná z nebes. Podívala se na oblohu a přála si, aby se objevilo nějaké znamení. Nic. Možná že neměla ten obchod s Lupanarem uzavírat. Když uvažovala, že to vzdá, připadala si jako zbabělec, ale Scaevola ji děsil. Co jiného mohla dělat?

Potom šlápla na nějakou nerovnost a málem upadla. Sextus, starostlivý jako vždycky, ji zachytil. Poděkovala mu a podívali se na sebe. Otrok poznal, že má strach. „Nebojte se, paní,“ zašeptal. „Pomyslete na všechna nebezpečí, která jsme spolu překonali od prvního setkání s tou krysou. Bohové nás teď neopustí.“

Fabiola se přinutila k úsměvu. Sextus má pravdu, řekla si. Jejich životy byly očarované. Ta slova jí dodala sílu. Zamířila ke svému domu. Nejdřív se musí s chystaným nákupem svěřit Brutovi. I kdyby to schválil, určitě by si nepřál, aby jeho legionáři stáli před nevěstincem na stráži. Její milenec se snažil Caesarovi zajistit oblibu lidí, a ne ho o ni připravit. Jenže ona potřebovala ochranu před Scaevolou. Napadl ji vojenský vysloužilec Secundus, který jí opakovaně zachránil život, ale ihned tu myšlenku zavrhla. On i jeho muži byli oddaní Caesarovi, protože jim zajistil penze a daroval půdu.

Kromě Sexta a dveřníků neměla nikoho. Rychle se rozhodla. Bylo načase získat veškerou možnou pomoc. Nejen podporu svých oblíbených bohů Jupitera a Mithry. Existovali tajemnější bohové než ti v Římě. Obětuji Orkovi, rozhodla se. Už při pouhé myšlence na to se zděsila. I přes všechny své minulé problémy se uctívání boha podsvětí vyhýbala.

Teď ten čas nastal.

***

Když se vrátili domů, Brutus tam ještě nebyl. To Fabiolu potěšilo. Ještě se pořádně nevzpamatovala a nechtěla, aby se musela zpovídat. V hlavě měla jako v úle. Dokázala obelstít sluhy a legionáře na stráži, ale věděla, že Docilosa v ní dokáže číst jako v knize. Od té doby, kdy se v Lupanaru spřátelily, spolu hodně prožily. Malá, upřímná bývalá otrokyně pracující v domácnosti, přibližně stejně stará jako Fabiolina matka, teď byla její nejbližší důvěrnicí. Fabiolu proto nepřekvapilo, když si Docilosa všimla její špatné nálady.

„Co se stalo?“ zvolala. S Vettiem se nepřivítala a jen na něj upřeně pohlédla. „Co ten tady dělá? Provedla ta bába něco?“ Docilosa jako jediná věděla, kam Fabiola a Sextus jdou.

„Jsem v pořádku,“ namítla Fabiola. „A Jovina je nemocná. Řekla bych, že už má smrt na jazyku.“

Vettius souhlasně přikývl.

„Nebude jí velká škoda,“ pokrčila rameny Docilosa. Měla ještě větší důvod než Fabiola bývalou majitelku nenávidět.

„Ta bába už v sobě nemá žádnou energii, aby bojovala,“ pokračovala Fabiola a nemohla se dočkat, až se svěří se svým úspěchem. „Přinutila jsem ji, aby mi prodala Lupanar – podle mých podmínek.“

Docilosa pozvedla obočí. „Je to nejlepší způsob, jak se posunout kupředu? Když jste z toho světa unikla, nikdy jste se tam nechtěla vrátit.“

„Tohle je něco jiného,“ odpověděla Fabiola a snažila se, aby to znělo přesvědčivě. „Teď jsem majitelka, a ne děvka. Nikdo si mě nebude vybírat z řady.“

„Ti hlupáci to budou zkoušet,“ odpověděla Docilosa ostře. „Budete tam nejkrásnější.“

Fabiola se usmála. „V tom případě budou mít co do činění s Vettiem a Benignem. A se Sextem.“ Bleskl jí hlavou obrázek fugitivaria a posmutněla. Příliš vášniví politici a obchodníci byli poslední, koho se bála.

„Tak co je teda špatně?“ zeptala se Docilosa. „Vypadáte vyděšeně.“

Fabiole se zatřásla brada. „Když jsem byla v nevěstinci, někdo tam přišel.“

„Kdo?“ zeptala se Docilosa. „Memor?“

Vettius potichu zavrčel.

Fabiola se rozklepala. „On ne.“ Bezcitný zjizvený lanista se těšil z její přítomnosti při častých návštěvách ke konci jejího pobytu v Lupanaru. Samozřejmě že pocity nebyly vzájemné. Memor měl v jejím životě jediné poslání – jako zdroj informací. Tuto funkci nakonec splnil, protože jí prozradil něco z Romulova příběhu od té doby, kdy byla dvojčata tak bezcitně rozdělena. I když sex s lanistou byl nepříjemný, bledl vedle toho, co by jí udělal Scaevola. „Někdo daleko horší,“ zašeptala.

Docilosa se zamračila. Kdo mohl takhle vystrašit její obvykle nezdolnou paní? Chvíli studovala Fabiolinu utrápenou tvář. „Scaevola?“ zkusila to nakonec.

Vettius, který netušil, co se tam událo, se tvářil zmateně.

Fabiola nedokázala zastavit slzy, které se jí hrnuly do očí, a přikývla. „Taky ví, že jsem teď majitelka Lupanaru.“

Docilosa se zamračila a zamyslela se. „Kolik existuje kopií kupní smlouvy?“

„Nejsem hloupá,“ odpověděla Fabiola. „Jedna a mám ji tady.“

„Je už úředně ověřená?“

„Samozřejmě že ne.“

„Roztrhejte ji,“ vyjekla služebná. „Spalte tu zatracenou věc nebo ji hoďte do kanálu. Bez důkazu nemá Jovina žádné páky. Obchod nebude existovat. Potom můžete zůstat tady.“ Ukázala na legionáře, kteří posedávali na nádvoří. „Za těmihle zdmi vám Scaevola neublíží.“

Fabiola neodpověděla. Zabolelo ji, když viděla ve Vettiových očích zoufalství. Kdyby nevěstinec nekoupila, jeho a Benignův osud by byl zase nejistý. Když opustila dveřníky poté, co získala svobodu, považovala to za neloajální. Samozřejmě to bylo proto, že je Jovina nechtěla prodat, ale kdyby to udělala podruhé, cítila by to jako zradu. Také by to znamenalo, že vzdala svou největší tužbu kvůli Scaevolovi. Uklidnila se.

Docilosa rozuměla jejím pocitům a zatvářila se přísně. „Chcete v tom stejně pokračovat? Proč?“

„Ty tomu nerozumíš,“ odpověděla Fabiola bezbarvě. Zatím nikdo, ani Docilosa, nemá tušení o jejích plánech zabít Caesara. „Lupanar je součástí mé budoucnosti.“

Vettius se zaradoval, ale Docilosa se mračila. Slzy zmizely a na tváři zůstalo jenom chladné odhodlání. Ze zkušenosti věděla, že je zbytečné hádat se s paní ve chvílích, jako je tato. „Jestli jste si tím jistá,“ zamumlala.

„To jsem,“ řekla Fabiola a napřímila se. „Zítra dám slib Orkovi. A za to budu žádat Scaevolovu smrt.“

Docilosa zbledla jako stěna. Ani takové sliby se nedělají snadno. Zasunula si palec mezi ukazováček a prostředníček na pravé ruce a tímto znamením zaháněla zlo.

„Nechci po tobě, abys mě následovala,“ řekla Fabiola a pohlédla na ni. „Jestli chceš odejít z mých služeb, klidně tě propustím.“

„Ne,“ odpověděla Docilosa odhodlaně. „Jestli jste takhle rozhodnutá, bohové na vás musí dohlédnout. Taky se toho zúčastním.“

„Tak mi sežeň tři kousky olova.“ Modlitby a kletby určené bohům se často vyryly na malé čtvercové tabulky ze šedivého kovu, které se potom přehnuly. Lidé, co potřebovali pomoc bohů, jich každý den naházeli tisíce do chrámových kašen po celém Římě spolu s mincemi a dalšími obětinami. „Víš, kam jít.“

Docilosa bez jediného slova odešla.

Pak Fabiola poslala pryč Vettia a potěšenému dveřníkovi slíbila, že se brzy setkají v nevěstinci. Jakmile osaměla, hluboce se zamyslela. Prokletí Scaevoly si musela pečlivě promyslet. Škodolibí bohové, jako je Orcus, byli známí tím, že sliby obrátí proti prosebníkovi. Nepřála si vidět fugitivaria mrtvého a potom být nějak hrozivě potrestaná.

***

Druhý den za svítání sliboval těžký mrak nízko nad zemí hustý déšť. Bohové splnili očekávání. Když se Fabiola chystala k odchodu, lilo jako z konve a každý blázen, který se odvážil ven, byl promočený na kost. Otevřené nádvoří uprostřed domu brzy vypadalo jako bazén. Přestože bylo časně ráno, slabé světlo spíš připomínalo západ slunce. Hřmělo a občas ozářil pošmourné šedivé ulice blesk. Po létu ani památky.

„Nastydnete a umřete,“ protestovala Docilosa, když pomáhala Fabiole do vojenské pláštěnky s kapucí, kterou zabavili jednomu Brutovu legionáři. „Nebo spadnete do Tibery a utopíte se.“

„Přestaň vyvádět,“ ohradila se Fabiola, kterou starostlivost služebné dojala.

Sextus, oblečený stejně jako Fabiola, už byl hotový. Dnes byl ozbrojený až po zuby. Měl dvě dýky i meč. Zbraň si vzala i Fabiola. Pod pláštěnkou jí přes levé rameno visel kožený popruh a na něm v pochvě obyčejné, ale užitečné pugio. Uměla s ním dobře zacházet, protože už dávno poručila Sextovi, aby ji to naučil. Každý, kdo na mě zaútočí, musí být připravený, že při tom pokusu zemře, pomyslela si odhodlaně. Zvolím si vlastní osud a jeho součástí je vést Lupanar. Byly to smělé cíle, ale pokaždé když si vzpomněla na Scaevolu, strachy se jí sevřel žaludek. Velící optio Brutových mužů jí nabídl doprovod, ale stejně jako den předtím to odmítla. Její návštěva v Orkově chrámu byla soukromá záležitost a nepřála si, aby se mluvilo o tom, proč jde na tak nešťastné místo. Protože Brutus byl mimo domov, optio její rozhodnutí přijal. Zdálo se, že vojákům se ulevilo. Kdo by šel ven v takovém počasí, pokud by to nedostal rozkazem?

„Jdu taky,“ prohlásila Docilosa a vzala si z háčku na zdi pláštěnku.

„Ne,“ odmítla Fabiola rozhodně. „Ty zůstaneš v domu. Je to moje věc. Nikoho jiného.“ Uviděla bolest v Docilosiných očích a pokračovala mírněji. „Nic se nám venku nestane. Neptun nás ochrání.“

„Dneska určitě vtrhne moře až do Říma,“ připustila Docilosa a váhavě se usmála. Objala Fabiolu a potom ji mrzutě odstrčila. „Tak jděte,“ zamumlala a hlas se jí zadrhl. „Čím dřív odejdete, tím dřív budete zpátky.“

„Přesně tak.“ Fabiola polkla a vydala se za Sextem ke vchodu. Legionář na hlídce vyhlédl ven na tu potopu a potom je pustil. Jakmile vyšli, postranní vrata se za nimi zabouchla. Fabiole to připadalo, jako když se zavřely dveře do podsvětí. Zatnula pěsti a snažila se takové myšlenky zahnat. Nebude přece pověrčivá.

Navzdory tlustým pláštěnkám byli oba už po stu krocích od domu promočení na kůži. Nedlážděná cesta se jim pod nohama změnila na lepkavé bláto, které bránilo rychlé chůzi. Čvachtalo jim v sandálech a chodidla měli pokrytá páchnoucí vrstvou hnědé kaše. Fabiola se snažila nedýchat a nedívat se na to zblízka. Hromady hnoje vyskytující se v zaplavených průchodech se mísily s bahnem a všude, kudy šli, to bylo stejné. Jdi dál, řekla si odhodlaně. Potom se můžeme umýt.

Kvůli tomu příšernému počasí byly ulice skoro prázdné. Obchody s otevřeným průčelím, které zabíraly přízemí většiny domů, měly otevřeno, ale uvnitř bylo jenom pár zákazníků. Stánkaři, kteří obvykle stáli po obou stranách úzkých ulic, nebyli k vidění. Promočené zboží se neprodává moc dobře. Chyběli i žebráci, zloději a mrzáci. Ukrývali se, kde se dalo. Pod podloubími nebo v arkádách chrámů. Otroci, celí zmoklí, pobíhali sem tam, protože je páni poslali zařídit různé věci bez ohledu na liják. Vidět byly také skupiny hlídkujících Antoniových legionářů. Pochodovali těsně vedle sebe a před neustávajícím deštěm se chránili štíty.

Posádku měli na Palatinu, kde stál i Brutův domus, takže jejich nepříjemná cesta byla jen krátká. Fabiola a Sextus s očima na stopkách došli k neoznačené ulici kousek od fora. Když na ni vešli, bylo tam chladno a nepříjemně. Fabiola si říkala, že to je tím, že v prázdné ulici stojí chrám. Budovy přiléhající těsně k ní byly neobydlené a přispívaly k pochmurné atmosféře. Jejich dveře se ve větru otvíraly a zavíraly a voda crčela ze střech, protože okapy už byly dávno děravé.

Na takových místech se běžně shromažďovali prodavači, akrobati, kejklíři a věštci. Jejich zákazníci – věřící – tu však dneska chyběli, a tak obchodníci zůstali doma. To se Fabiole hodilo. Radost z toho měl i Sextus. Bylo mnohem jednodušší vyhodnotit, zda nehrozí nebezpečí, když tam bylo málo lidí.

Před svatyní stál jednoduchý oltář, vytesaný z velkého kusu žuly, plný červenohnědých skvrn, které žádný déšť nedokázal smýt. Bylo to znepokojující a Fabiola raději uhnula pohledem k tesaným sloupům, které podpíraly trojúhelníkový zdobený portikus. Byly nižší a ne tak impozantní jako sloupy v mnoha jiných svatyních a schody nahoru ke vchodu nikdo neuklízel celou věčnost. Ve vybledlé malbě nahoře byly patrné výjevy démonů a zlých duchů se špičatými rohy, vyplazenými jazyky, ústy plnými ostrých zubů a spoustou exotických zbraní. Fabiola poznala Charona, etruského démona smrti s modrou kůží, opeřenými křídly a těžkým kladivem. Když s Brutem navštívila gladiátorské hry, do arény po zápase vešel člověk v roli Charona a posmíval se křiku diváků. Jeho děsivá role nic nepředstírala. Vzpomínka na to, jak jeho kladivo drtí lebky padlých, aby zajistil, že jsou mrtví, ji stále pobuřovala.

Postava nad nimi by určitě byla schopná udělat totéž, ale Charon bledl vedle kresby samotného Orka. Bohův přísný vousatý obličej uprostřed trojúhelníkového portika byl obrovský. Měl průměr přinejmenším dvakrát větší než vůz tažený volským spřežením. Tmavýma nelítostnýma očima shlížel dolů a probodával ji očima. Nepřinutila se podívat se mu na svíjející se klubko hadů, které měl místo vlasů. Od té doby, co jí jiná prostitutka podstrčila do postele jedovatého hada, se takových tvorů děsila.

Sextus jí sáhl na loket a ona sebou škubla leknutím. „Paní, pojďme dovnitř,“ naléhal. „Z toho deště dostaneme horečku.“

Nebyl důvod se zdržovat. Fabiola vystupovala po schodech ke vchodu a přitom se modlila, ať její plán neselže. Otrok těsně za ní. Za řadami žlábkovaných sloupů uviděla dvoje vysoké dveře, vyztužené železnými pásy. Byly zavřené a Fabiola najednou ztratila odvahu. Čeká tam Kerberos, aby ji vtáhl na druhou stranu? Neboj se, napomínala se v duchu rozzlobeně. Jsem živá, ne mrtvá. Sebrala odvahu, přistoupila ke dveřím a zabušila pěstí na dřevo.

Kromě deště, který bičoval zem za nimi, tam bylo ticho.

Podruhé zabušila silněji. „Otevřete! Chci přinést oběť.“

Dlouho se nic nedělo a Fabiola se zamračila. Věděla jistě, že jsou uvnitř lidé. Chrámový komplex jako tento se ničím nelišil od ostatních v Římě. Tady žijí, jedí, spí a modlí se kněží a akolytové. Kromě občasných posvátných dní – a dnešek nebyl ten případ – se otvíraly pro veřejnost každý den v roce. Znovu zvedla ruku, ale když chtěla zabouchat, dveře se potichu otevřely dokořán. Lekla se, ruku spustila a o krok couvla.

Ve vchodu stála kněžka v šedivém rouchu, mladá, možná stejně stará jako Fabiola. Byla malá, měla dlouhé hnědé vlasy vzadu sepnuté, široký obličej a malý nos. Pronikavýma zelenýma očima Fabiolu zkoumala. Tu to vyvedlo z míry.

„Vstupte.“ Uhnula jí z cesty.

Fabiole někoho připomínala, ale byla tak napnutá, že nad tím nepřemýšlela. Stáhla si kapuci, a když přecházela přes práh, v duchu poprosila Mithru o ochranu. Nedělala si kvůli tomu žádné výčitky. Bylo běžné obracet se s prosbou na mnoho bohů.

Ode dveří vedla chodba, kde bylo ještě větší šero než venku. Malé olejové lampy, které tu a tam visely na skobách, vrhaly na holou kamennou podlahu dlouhé mihotavé stíny. Stěny pokrývaly groteskní kresby bohů a démonů a v blikajícím světle lamp to vypadalo, jako by se hýbaly. Fabiola si uvědomila, že ta děsivá atmosféra je tam vyvolána záměrně. Smyslem bylo vzbudit v srdcích příchozích hrůzu, hned jak vstoupí dovnitř. Ale tohle byl přece chrám boha podsvětí Orka. Tady bylo namístě se bát. Přesto se zachvěla. Nezapomeň, proč jsi tu, napomínala se. „Chci požádat boha o pomoc. Soukromě,“ řekla a otevřela sevřené prsty. Na dlani jí ležely tři úhledně přeložené kousky olova. Celé hodiny vymýšlela text, který na nich byl vyrytý. Vzhledem k tomu, že jí od Scaevoly hrozilo bezprostřednější nebezpečí, všechny kletby se týkaly jeho. Žádala o jeho smrt těmi nejstrašnějšími způsoby. Caesar přijde na řadu později.

Kněžku to nepřekvapilo. Lidé sem přicházeli z nejrůznějších důvodů – sžíráni nenávistí, hledající pomstu, žádající odplatu nepřátelům, milencům a nadřízeným. Neodradilo je ani nepříznivé počasí. A někteří si přáli, aby je při tom nikdo neviděl. „Pojďte za mnou.“ Vyrazila a bosé nohy jí na podlaze pleskaly.

Fabiola a Sextus ji nervózně následovali. Beze slova prošli kolem řady zavřených dveří. Fabiola přemýšlela, kdo by mohl být v místnostech za nimi. Z jedněch bylo slyšet tiché modlení. Slovům nerozuměla, ale bylo to pomalé a znělo to smutně. Trochu jí to uklidnilo rozjitřené nervy.

Kněžka se konečně zastavila. Z roucha vyndala klíč a odemkla dveře před nimi. Potichu se otevřely, což ve Fabiole vyvolalo tísnivý pocit. Uvnitř byla velká místnost bez oken a omítnuté zdi vymalované zlověstnou temně rudou barvou. Jediné světlo, stejně jako v chodbě, zajišťovalo pár olejových lamp na stěnách. Nebyl tam žádný nábytek, jenom vzadu obyčejné ohniště na čtvercové cihlové podezdívce. Když Fabiola nahlédla dovnitř, ucítila na tvářích závan teplého vzduchu. Ze dveří se také linula silná vůně kadidla. Tmavě červená záře v ohništi prozradila zdroj intenzivního tepla. Na jedné straně ležela hromádka topiva a na druhé stál malý oltář se soškou Orka.

„Tady můžete obětovat,“ řekla mladá kněžka. „Bez vyrušování.“

Fabiola svírala olověné zaklínací tabulky tak silně, až se na koncích ohýbaly. Uvolnila stisk. Bála se, aby to nemělo neblahý vliv na její žádosti k bohům. Nic se nesmělo stát. Závisel na tom její život. Odhodlaně přikývla a vešla. Sextus v závěsu za ní.

Vstoupila i kněžka a zavřela dveře. Došla k oltáři, sklonila hlavu a modlila se. Fabiola netušila, co má následovat, a tak udělala totéž. Ve srovnání s chladem v chodbě a na deštivých ulicích to tady připomínalo caldarium, nejteplejší místo v lázních. Všude bylo cítit kadidlo a byl tam těžký vzduch. Navzdory promočeným šatům Fabiola cítila, jak se po celém těle potí. Byla zvyklá na dusné horko v zaplněném mithraeu, ale tohle bylo jiné. V některých chrámech hořel oheň, kam se házely drobné obětiny, ale nebylo to takové hučící ohniště. Takhle to asi vypadá v podsvětí. Znovu se jí zmocnil strach, ale přinutila se zachovat klid. Orcus není žádný obyčejný bůh. Dárky pro něj se házely do plamenů, aby tam shořely. Proto tam bylo potřeba ohniště.

Orku, pomyslela si Fabiola a zvedla oči k sošce. Neúprosně na ni hleděl. Mocný bože podsvětí, vyslyš mě, snažně tě prosím. Můj život znovu ohrožuje Scaevola. Je to ďábel a vrah a nezastaví se před ničím. Bez tvé pomoci nemám možnost, jak ho zastavit. Zbav mě té krysy a já budu do konce života tvou dlužnicí. Nechám ti postavit oltář a tam ti až do smrti jednou ročně obětuju kozu. Aby dodala svým slovům váhu, shýbla se a položila před sošku kupičku stříbrných mincí. Kněžka zalapala po dechu. Ta částka byla impozantní.

Ozvalo se hlasité praskání a z ohniště vylétly plameny. Překvapená Fabiola natahovala hlavu, aby viděla. Sextus ani kněžka nic nedělali, ale oheň teď hučel, jako kdyby do něj kovář dul měchy. Rozhlédla se. Čekala, že uvidí nějakého ďábla, který pilně topí, ale spatřila pouze čtyři krvavě červené stěny, které jí připomínaly hrob. Dlouhé oranžovožluté plameny olizovaly ohniště, které vypadalo jako rozžhavený chřtán bájného netvora. Nakonec ji přemohla hrůza. Strnula.

„To je vhodná chvíle,“ vyzvala ji kněžka. „Vykonejte oběť.“

Při zvuku jejího hlasu Fabiole zatrnulo. Ohlédla se na dívku v šedivém rouchu a křečovitě přikývla. Neslyšela ten hlas někdy? Nebyl čas o tom uvažovat. Na kněžčino pobídnutí otevřela dlaň. Na ní ležely tři olověné tabulky. Nehybné a působící neškodně. Ani zdaleka takové nebyly. Stejně jako nenávist v jejím srdci.

„Hoďte je co nejhlouběji,“ poručila kněžka.

Fabiola se postavila co nejblíž k ohni, napřáhla se a hodila kousky kovu do plamenů. Okamžitě se jí ztratily z dohledu. Vzdychla. Už to bylo skoro všechno. Zbývalo nejdůležitější. Nechtěla na sebe přivolat odplatu boha za svůj čin. Jako ostatní Římané konala oběti za zvláštních podmínek. Byla tak vyřízená, že začala šeptat nahlas, místo aby se modlila v duchu. „Velký Orku, ochraňuj mě,“ mumlala a upřeně hleděla do jasné záře. „I ty, kteří jsou pro mě důležití. Romula, Bruta, Sexta, Benigna a Vettia. Docilosu.“

Za sebou uslyšela hlasité nadechnutí a uvědomila si, že její prosba přece jenom není soukromá. Ohlédla se na kněžku, která zbledla a vypadala sklíčeně.

„Kdo je Docilosa?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta do Říma.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.