Jen dnešní noc

Kateřina Chyle

Obsah

Copyright

Věnování

Prolog

1. Sam

2. Ian

3. Sam

4. Sam

5. Sam

6. Ian

7. Sam

8. Sam

9. Ian

10. Sam

11. Ian

12. Sam

13. Ian

14. Sam

15. Ian

16. Ian

17. Sam

18. Ian

19. Ian

Epilog

Tiráž

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2015

© Kateřina Chyle

Cover © Kateřina Chyle

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-97-7 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-98-4 (mobi verze)

ISBN: 978-80-87873-99-1 (PDF verze)

Věnování

Pro mé milované děti a manžela.

Děkuji, že jste mi umožnili splnit si tento sen.

Pro Danielu – mou nejlepší přítelkyni. Díky za veškerou podporu a pomoc.

And also many thanks to Ian for inspiriation.

Jen dnešní noc

Jmenuji se Ian Harding. Je mi třicet čtyři, momentálně jsem nezadaný, děti nemám. Pocházím z malého městečka v Texasu ve Spojených státech. Živím se jako televizní a filmový herec. Jsem vcelku populární a známý, peněz mám taky celkem dost a podle několika málo časopisů a internetových žebříčků jsem také jeden z nejvíc sexy a řekněme nejhezčích tváří ve Státech. Tedy nemám nouzi o fanoušky a lidi žádající mě o autogram nebo fotku a stejně tak o paparazzi sledující mě dokonce během běžných nákupů. Přes to všechno se snažím žít svůj život odpovídajícím způsobem bez jakýchkoli skandálů, ale nemohu říct, že bych v tom byl tak úspěšný, jak bych si přál. Moje práce mě neustále zaměstnává, ale i přesto se pokouším najít ženu, která by to chápala se vším, co k tomu patří a která by chápala i mě, takového jaký jsem. Jen obyčejný muž, který touží po normálním a šťastném životě a také po rodině. Jednou. Dodnes jsem však neměl štěstí.

Vždycky jsem si myslel, že život bude mnohem snazší, ale pravděpodobně jsem si vybral tu těžší cestu, jak ho žít. Vím, že existují spousty lidí, které by se mnou okamžitě měnily, jen aby měly tu příležitost účastnit se párty se známými osobnostmi a zářivých večerů, znát jiné známé lidi a cestovat po světě, a jsem si zcela jistý tím, že také existuje mnoho mužů, kteří by chtěli mít každou noc ve své posteli jinou ženu. Jenže já takový nejsem.

Už jsem unavený ze všech těch pomluv a výmyslů kolem mé osoby v časopisech a ze všech těch žen, které se neustále snaží dostat do mé postele a kapes. Každý tady si myslí, že jsem jenom vejtaha využívající tyhle ženy. Neví vůbec nic o kterémkoli z mých vztahů a nevědí ani, zda některý z těch článků je pravdivý. Dobrá, ve skutečnosti jsem se nikdy nepokoušel říct cokoli opačného na svou obranu. Jen opravdu málo lidí mi blízkých mě opravdu zná. Abych řekl pravdu, předtím než jsem se stal hercem, všechny moje vztahy ztroskotaly. To, že jsem se stal známým, způsobilo, že jsem neměl šanci potkal dívku nebo ženu, která by mě neznala a chtěla mě jen kvůli mně. Každá z těch, se kterými jsem chodil, ve mně vždy viděla jen toho herce. Tu hvězdu. Nevím, jestli jsem hvězda, a nevím ani, jestli jsem se choval jako pitomec (jak mi řekla má poslední přítelkyně), ale myslím, že nejsem zas tak špatný, abych si nezasloužil být na chvilku šťastný. Nejen na pár týdnů, ale také let. A možná na celý život. Také si zasloužím potkat tu pravou. Jednou.

Ale teď ne. Už mě nebaví ji hledat. Už mě nebaví všechny ty moje pokusy být hodný. Teď mám v plánu být tím chlápkem, za kterého mě podle všech těch zpráv, které jsem o sobě četl, považují. Alespoň na čas. Odjíždím na pár dní ze Států, s nadějí, že mě nějakou dobu nikdo nepozná. Možná potkám někoho, kdo bude schopný a ochotný se se mnou pobavit. Jen abych trochu přiživil ty pomluvy a učinil je pravdivými. I když třeba jen na moment. Potřebuju to. Potřebuju hodit všechno na pár dní za hlavu a nadechnout se čerstvého vzduchu. Potřebuju teď zapomenout. A to i skutečnost, že bych měl strávit letošní Vánoce doma u rodičů.

Takže. Česká republika. Malá země uprostřed Evropy. Právě tam mám namířeno.

1. Sam

No, to zase byl skvělej den. Člověk by řekl, že pár dní před vánočními svátky budou mít lidi jiné starosti, než stát frontu v lékárně proto, aby koupili pár na můj vkus dost drahých „zdravých“ dárků pro své blízké. Ale co. V posledních letech se stalo trendem dávat zdraví v krabičce, a to nejlépe v podobě dárkových super balení s nějakou moc potřebnou věcí, kterou ve finále nikdo nevyužije. Farmaceutické firmy, které vyrábějí doplňky stravy, si na tom postavily vánoční prodeje, tak proč vlastně ne. Mě to svým způsobem vlastně také živí. Jsem přece také farmaceut a jedna lékárna mi říká paní. Právě tahle.

Vždycky jsem ji milovala. Když se tehdy mamce podařilo splnit si sen a tuhle lékárnu koupit, chodila jsem za ní každý den po škole, jen abych mohla obdivovat krásu starých dřevěných polic a prodejního pultu, ze kterých i dnes po tolika letech stále voní cukr s vanilkou.

Tenhle krámek v Dlouhé ulici na Starém Městě nebyl vždycky tím, čím je dnes. Na začátku dvacátého století tady místní pekař se svou ženou zřídili tehdy vyhlášenou cukrárnu. Pekli prý ty nejlepší šlehačkové dorty a kremrole široko daleko. Všechen nábytek si nechali vyrobit na míru od svého přítele truhláře z krásného dubového dřeva. Začínali jen s tím, co měli ze své vlastní kuchyně a maličké pekárny, kterou vedli dříve ve svém rodném městě. Kvůli tomuhle krámku se zadlužili a vzdali spousty věcí, dokonce ani neměli děti, aby se mohli věnovat své vášni a těšit tak lidi kolem. První měsíce pro ně museli být velmi těžké, nedokázali vydělat tolik, kolik potřebovali, aby zaplatili nájem. Majiteli domu však učarovali jejich sladkosti natolik, že jim se splátkami počkal, než se obchod rozjel. Trvalo to několik dlouhých měsíců, kdy neměli ani na to, aby si mohli v zimě zatopit na noc, protože všechno dřevo potřebovali na denní provoz. Všechno, co vydělali, zase obratem vkládali zpět do nákupu surovin. Časem se jejich obchod rozběhl natolik, že už nemuseli počítat každou korunu a nemuseli se tísnit v zadní místnosti. Dokonce si mohli dovolit i najmout pomocníky, aby si sami mohli odpočinout. Jejich úspěch však po letech přerušila druhá světová válka. Ženu odvezli jako židovku do tábora a ačkoli se pán o ní snažil něco zjistit a vykoupit ji, nepovedlo se mu to.

A jak to všechno vlastně vím? Když jsem sem vstoupila s maminkou poprvé, krámek mi úplně učaroval. Prošmějdila jsem všechny ty nádherné voňavé šuplíky a přihrádky a v jedné z nich jsem našla deník, který si pán psal. Občas si jím ještě listuji. Jen pro připomenutí toho krásného písma a jazyka, kterým se tehdy mluvilo. Cukrář měl krásný rukopis a byl věčný optimista, ačkoli poslední zmínky, které deník obsahuje, jsou jen útržky jeho zničené duše a povzdechem nad ztrátou milované ženy. Co se dělo dál už deník neříká. Osud krámku i jeho zakladatelů jsem se dozvěděla až o pár let později od vnuka tehdejšího majitele domu, od kterého maminka prostory krámku koupila. Během války Němci krámek cukráři nakonec zabavili se vším, co měl, a nechali ho zapečetit. Starý pán se pak vrátil na venkov, kde začínal, ale krátce na to prý zemřel žalem. Jeho žena se z tábora už nevrátila. Majitel domu utekl před válkou do zahraničí i s celou rodinou a vrátili se až začátkem devadesátých let. Nechali dům opravit a protože si s krámkem nevěděli rady, prodali po dokončení rekonstrukce jeho prostory mojí mamince.

Bylo mi skoro deset let a na začátek podnikání byl v Československu ideální čas. Kdo chtěl a měl odvahu, mohl začít. Spousta lidí se do toho vrhla po hlavě, aniž věděla, co vlastně dělá a spousta z nich taky brzo skončila. Ale moje mamka ne. Díky tátovi, který pocházel ze západního Německa, kde se bída nenosila, totiž věděla, jak na to. Táta byl také lékárník a jeho otec ho všechno naučil. Proto to po revoluci měli s mamkou snazší. Byli si jistí, co mají dělat a věnovali se budování na plný úvazek. Já i sestra jsme za nimi chodily každý den po škole. Nicole z toho nijak zvlášť šťastná nebyla, protože ji čekalo rozhodnutí o její vlastní budoucnosti a vysoké škole a protože nesdílela nadšení rodičů pro lékárnu a chtěla poznávat svět nejen prstem na mapě. S našima si v tu dobu přestala rozumět. Naopak já jsem byla krámkem jako očarovaná. Místo učení jsem mamce pomáhala smejčit a plánovat a posléze ukládat jednotlivé krabičky a třídit je podle toho, k čemu sloužil jejich obsah a na jaké onemocnění byly určené. Už půl roku po otevření jsem s mamkou stála u pultu a na dotazy nemocných, co by bylo pro jejich situaci nejvhodnější, jsem odpovídala místo ní. Vymýšlela jsem mamce stále nové systémy, jak mít všechno co nejblíže po ruce a jak to udělat, aby se do malého skladu vešlo všechno potřebné. Vždy když přišlo nové zboží, kontrolovala jsem zásilku, jestli vše dorazilo v pořádku. Postupem času jsem si byla jistá, že právě tohle chci v životě dělat. Mít vlastní lékárnu. Ten sen se mi však splnil dříve, než jsem si přála.

Díky tragické nehodě jsme zůstaly se sestrou samy.

Ale dost o historii mé rodiny. Abych se vrátila zpět k tématu vánočních dárků a dnešního uspěchaného dne. Vánoce jsem vždy milovala a největším potěšením na nich pro mě bylo nakupování dárků pro mé blízké. Už když jsem byla malá holka, těšila jsem se na to, až vyberu z prasátka všechny své malé úspory a půjdu do obchodu něco pěkného koupit. A když se pak u stromečku dárky rozbalovaly, hřál mě u srdce každý úsměv, který se objevil na tváři obdarovaného.

Letos už mám nakoupeno, díky bohu. Jinak bych v tom shonu asi ani nebyla schopná myslet. Lidi jsou před Vánoci úplně zbláznění. V obchodech se nedá ani hnout, natož mít klid na to si rozmyslet, co vyberete. Nechápu, proč si lidi z Vánoc dělají stres a honičku. Mají to být přeci svátky klidu a míru, ne? Každopádně, já v těchto dnech trávím nejvíce času už jen v práci, většinou až do pozdního večera a pak se jdu projít ulicemi centra, abych nabrala do sebe tu správnou vánoční náladu. V zimě je brzo tma a tak se taky brzo všude svítí. I Praha si za posledních dvacet let zvykla oživit atmosféru Vánoc světly v podobě nejrůznějších žárovek, lucerniček, svíček a tak podobně, nehledě na nepřeberné množství stánků na tržištích, která každoročně zalijou všechna větší náměstí. Je to sice komerční, ale přesto pěkné. A i když je v době, kdy odcházím domů, většina stánků už zavřená nebo těsně před zavřením, nevadí mi to. Stánek se svařeným vínem potkám vždycky a aspoň už nejsou všude takové davy.

Stejně jako včera jsem dnes musela z lékárny vyhnat studentku, která u mě pracuje už druhým rokem a se kterou jsem absolutně spokojená. Kdybych to neudělala, asi by seděla ve skladu ještě dlouho do noci a kontrolovala expirace. Dnes jsem ale musela odejít dřív a protože kolega si na dnešek vzal dovolenou, aby se připojil k těm bláznům, co nakupují dárky na poslední chvíli, tak se mi povedlo zavřít dle plánu ve čtyři. Jinak máme do šesti.

Monika pro nás na dnešní večer naplánovala zábavu v podobě koncertu začínající kapely, s jejímž členem právě chodila.

Monika je moje nejlepší kamarádka. Potkaly jsme se v jedné lavici na gymnáziu a posléze spolu prošly i vysokou. Na rozdíl ode mě neměla Monika nikdy žádné vysoké cíle. Nevěděla, co má po gymnáziu dělat a tak šla se mnou studovat farmacii. Chytrá byla vždycky dost, jen trochu líná a pohodlná. Po promoci se na chvilku připojila ke mně v lékárně, ale po pár týdnech se zamilovala do obchodního zástupce, co k nám jezdil pravidelně téměř každý měsíc s novinkami nebo letáky, a rozhodla se, že zkusí štěstí v oboru z druhé strany. Láska ale netrvala moc dlouho, jak to bylo dosud s každým Moničiným vztahem, a z obchodního zástupce zůstala jen vzpomínka a ty letáky. Naproti tomu Monika se ve firmě dostala za dva roky o něco výš a za další dva už dělala projektovou manažerku. A zůstala u toho. Získala tedy alespoň stabilní práci, když už její milostný život čítal každého čtvrt roku jiného chlapa.

No, já nemám moc co říkat. Ve svých téměř dvaatřiceti letech mám za sebou dva delší neúspěšné vztahy a po nějakém dalším není ani vidu, ani slechu. Jak by taky mohlo, když většinu času trávím v práci nebo se svou neteří, popřípadě zajdeme s Monikou do kina na dobrý film nebo nějakou, podle ní, absolutně bezvadnou párty, na které prostě nesmíme chybět a ze které se většinou ploužím nad ránem sama domů, protože ona tam narazila na někoho naprosto úžasného. Navíc, o žádný vztah v současnosti ani nestojím. Ten poslední skončil docela nedávno. Ačkoli, když nad tím přemýšlím, tak už je to dobře půl roku zpátky. Taky proto jsem souhlasila a slíbila Monče, že s ní na ten koncert vyrazím. Proč bych měla sedět doma? Napít se můžu i venku a ve společnosti. A na koncertě jsem už nebyla hodně dlouho. Uvidíme, co je ten její nový objev zač. Nečekám však, že bych tentokrát nezůstala většinu noci sama. Asi jsem se neuměla bavit.

Vypnula jsem počítač, hodila na sebe kabát a našla v kabelce klíče, abych mohla zamknout obchod. Než jsem načasovala alarm u hlavních dveří, ohlédla jsem se zpět do prostor lékárny. Přestože nebyla příliš veliká a od dob, kdy jsme jí s maminkou zařizovaly, uběhla už spousta let a bylo zapotřebí nějaké renovace a modernizace, připadala mi pořád stejná. Jistě, museli jsme vyměnit okna, podlahy, koupit nějakou tu výpočetní techniku, obchod převést na elektronický systém, zabudovat alarm a zvětšit sklad tím, že jsme zmenšili prostor samotné prodejny, ale nábytek jsem odmítla vyměnit za moderní neosobní vitríny a super skvělý pult, který mi každou chvíli nabízí nějaká renomovaná společnost. Nechtěla jsem přijít o to kouzlo, které na mě každé ráno dýchlo, a tu vůni vanilky a moučkového cukru, na kterou mě stále někdo upozorňoval a ptal se mě, jak to děláme, že nám to tu tak pěkně voní, a kterou jsem cítila i teď. Studentka Zuzka všude letos rozvěsila vánoční výzdobu a ke kase postavila obrovský živý strom, na jehož vrchol moje skvělá neteřinka Lizzie udělala papírovou kometu. Když jsem se na ni zadívala, zahlédla jsem na chvilku maminčin úsměv. Zavřela jsem oči a nechala se hřát tou vzpomínkou. Jen na chvíli.

„To jsem si mohla myslet, že tu zase okouníš místo, aby ses hnala domů připravit se na párty,“ šťouchla do mě Monika prstem a vyděsila mě.

„Vždyť už jdu, ne?“ sjela jsem jí pohledem. „Páni, ty ses nějak vymódila.“ Znovu jsem jí přejela od hlavy k patě. Pěkné blond vlasy do půli zad měla natočené přes kulmu do krásných dlouhých vln, na sobě tmavě červené upnuté šaty s lesklými flitry kolem odvážného výstřihu, na dlouhých štíhlých nohách stejně červené lodičky na podpatku, ze kterého já bych stopro spadla na prvním kroku, přes to si hodila jen krémový kabát a bílou šálu kolem krku, na obličeji kouřové líčení, které zdůrazňovalo její už tak dost tmavé a veliké oči. Prostě kočka na potkání. Vlastně jsem se nikdy nedivila, že na ni chlapi letí. Byla krásná i bez líčení a v pyžamu, natož když se hodila takhle do gala. Škoda jen, že neměla víc štěstí na pořádného chlapa, který by s ní vydržel delší dobu. Nebo třeba zbytek života. Její perfektní vzhled byl pro ni zároveň i prokletím. Ona však nepatřila mezi ty typy holek, co by si z toho dělaly těžkou hlavu. Brala život tak, jak byl a se vším, co jí přinesl nebo vzal. Její rodiče z toho však byli poněkud nešťastní. Měli jenom ji a vzhledem k tomu, že se jim narodila v pokročilém věku (tedy jejich samozřejmě), si užívali důchod čekáním na vnoučata. Jestli se ale tahle ženská někdy dokope k tomu mít děti, jsem s určitostí říct nemohla. Téma dětí bylo mezi námi dvěma absolutně tabu.

Pro efekt na mě zamrkala a udělala elegantní otočku.

„Však ty budeš za chvilku taky k sežrání, neboj. Nemysli si, že tě nechám jít v džínách a tričku,“ mrkla na mě. „Dneska si užijeme. Ne, že se zase budeš tvářit jak kakabus.“

Při představě, co si pro mě na dnešek vymyslela, jsem si povzdechla. Ale co. Zavřela jsem za sebou těžké dřevěné dveře (mimochodem také ty původní) a pečlivě zamkla.

„Tak pojď. Ať už to mám za sebou,“ zavěsila jsem se do ní jako vždy, když jsme spolu někam vyrážely. Nebydlela jsem nijak daleko a domů jsem proto chodila pěšky.

„Co jako?“

„Tvojí přednášku o tom, jak se mám na dnešek obléct a jak se mám chovat, abych ti neudělala ostudu.“

„Tss. Nekecej a pojď nebo to nestihnem,“ uculila se na mě.

Můj byt se nacházel ve třetím patře starého domu v Divadelní ulici. Ve skutečnosti nebyl můj. Po té, co naši odešli, zůstala nám nájemní smlouva s velmi výhodným regulovaným nájemným a přesto, že Nicole chtěla z domu utéct už dávno, já jsem nemohla. Zůstala kvůli mně ještě několik let, než poznala svého současného manžela Vítka a společně si postavili dům v pražských Satalicích. Protože jsem už tehdy byla plnoletá, mohla jsem zůstat dál sama. Díky vlastnictví lékárny a jejímu neustálému provozu jsme měly slušný příjem, a tak se vše zaplatilo z toho. Byt nebyl nijak velký co do počtu místností, měl jen malou koupelnu, kuchyň a dva pokoje, ale rozlohou se vyrovnal kdejakému rodinnému domu. Díky deregulaci nájemného jsem nyní za nájem platila pořádně vysokou částku, ale byla jsem tu doma a nemohla jsem byt jen tak opustit. Protože naši si nepotrpěli na majetek, původní vybavení, které tam nechal jeho majitel nám všem k dispozici, sestra posléze nahradila novým moderním. Jeho část si později vzala do svého nového domu, přičemž chybějící věci byly nahrazeny novými až v době, kdy jsem už nemusela trávit hodiny nad učebnicemi. Celkově jsem spíš udržovala počet skříní a ostatního nábytku na minimu, za to s ohledem na jeho praktičnost a účelovost. V ložnici jsem krom široké postele s kupou polštářů a nočních stolků měla jen dvě komody, které vyplňovaly oba rohy vedle dveří a psací stůl s počítačem. Vprostřed obýváku stála pohodlná čalouněná sedačka s měkkým krémovým polstrováním, stejně pohodlné křeslo, velká šatní skříň se zrcadlem na prostředních dveřích, obr knihovna plná knih, které jsem si nakoupila a toužila jednoho krásného dne přečíst, skříňka na televizi a poličky s CD a mými oblíbenými filmy, které jsem neustále dostávala od Moniky, a skromný konferenční stolek, v jehož útrobách se hromadily lékárenské listy. Vedle televize stála menší komoda a na ní mini-systém, který většinou přehrával stejná CD kolem dokola. Můj šikovný švagr mi připojil i jednu reprobednu do kuchyně, takže když jsem potřebovala vařit, mohla jsem poslouchat totéž. Kuchyň pro mé potřeby byla až moc veliká, proto jsem si dopřála luxus ostrůvku uprostřed místnosti a velký jídelní stůl, ke kterému ale krom mé kamarádky a sestry s rodinou nikdo nesedal. Ačkoli jednu dobu jsem u něj ráda sedávala ve společnosti svého přítele. To už ale byla historie. Veškerý nábytek jsem si pořídila v ořechovém provedení, jen kuchyňskou linku jsem vždy chtěla bílou. Vanilkové obklady na bordó podkladu jí daly krásně vyniknout. Kouzlo domova a útulnost dodával ložnici světlý koberec a obýváku světle zelený, místo záclon jsem používala žaluzie a na garnyžích visely dlouhé těžké závěsy v barvách příslušných koberců. V kuchyni jsem nechala položit dlažbu, stejně jako v menší předsíni. Všechny stěny, až tedy na ty kuchyňské, byly sněho-bílé kvůli nedostatku slunečního svitu.

Doma jsem ze sebe shodila všechno oblečení a zapadla rychle do sprchy. Sotva jsem si stihla umýt vlasy, když už mě Monika honila, abych sebou trochu pohnula. Zabalená do ručníku jsem na sebe mrkla do zrcadla. No, nebylo to tak hrozné. Nejsem sice žádná superkost jako ona, ale k zahození taky ne. Tlustá jsem nebyla nikdy, díky rannímu běhání po nábřeží jsem se udržovala jakž takž ve formě. Sice nemám metr osmdesát, což mi upřímně nijak nevadí, ale dlouhýma pěknýma nohama se taky můžu pochlubit. Prsa i zadek v pořádku, s obličejem to bylo trochu horší. Hranatou byť jemnou tvář jsem zdědila po tátovi, lícní kosti a světle zelené oči po mamce. Pleť jsem měla přes zimu docela světlou, zato v létě jsem se rychle a krásně opálila. Jinak ale žádná speciální krasavice. Spíš průměr. Dlouhé středně hnědé vlasy jsem před pár měsíci zkrátila po ramena, za což jsem si od sestry a posléze i Moniky vykoledovala spoustu ťukání na čelo a kroucení hlavou, přičemž jsem v jednu chvíli měla pocit, že mě Nicole snad i praští. Účel, který jsem chtěla, to ale splnilo. Přestaly mi tolik padat a hlavně jsem se cítila lehčí. Moje sestra i kamarádka by se spíš daly považovat za sestry, než já s Nicole. Ona byla můj přesný opak. Vysoká, středně blond, tmavooká a hubená.

Vyfoukala jsem si vlasy přes velký kulatý kartáč a přes hlavu, na obličej si dala místo obyčejného pěkný třpytivý make-up, na víčka lehké kouřové stíny (nic výrazného jako má kamarádka), řasy obtáhla černou maskarou a vylezla do obýváku, kde už mi Monika na sedačku vyštrachala snad celý šatník, co stál u zdi za ní. Zrovna se rozhodovala, jestli mi má dát černé třpytivé mini-šaty (a když říkám mini, myslím vážně mini-mini), ve kterých jsem strávila loňského silvestra a pořád si popotahovala sukni dolů ke kolenům, aby mi náhodou nevylezla až do pasu (bože, sama bych si něco tak mrňavého nekoupila), nebo zlatou stejně krátkou hladkou sukni a černý top bez ramínek. Stále ještě pověšené na ramínkách mi oba modely dala na výběr.

„Stejně víš, že si nic z toho, cos mě ty donutila koupit a už jednou mít na sobě, nevezmu,“ zavrtěla jsem rezolutně hlavou.

„Ale proč?“ zaúpěla.

„Protože se v tom nedá bezpečně chodit. Pořád se musím hlídat, aby mi někde něco nekoukalo. Hele, ty víš, že ty věci jsou pěkný a mě se líbí, ale necítím se v nich dobře.“

Zahodila oboje zpátky na sedačku a zhroutila se vedle ostatní hromady mého šatstva.

„Proč já se vůbec snažím? Takže zase džíny jo?“

„Hm, jo. Mám jedny fakt pěkný. Budou se ti líbit. Jenom nevím, kde v tom bordelu je mám teď hledat.“ Vážně mi vyházela celou skříň!

„Tady jsou,“ zaradovala jsem se a vytáhla jsem džíny kamarádce z pod zadku. Neměla jsem v úmyslu si je vzít, ale chtěla jsem jí trochu pozlobit. Mám přece šatník plný krásných a sexy věcí, tak proč bych asi chodila v džínách, když v nich trávím spoustu času v práci. Taky proč bych měla pod pláštěm schovávat koktejlky? Ono se po regálech v sukni a lodičkách leze dost blbě. Tedy mimo léta, to se fakt nedá. To většinou pod pláštěm nemám nic krom pěkného spodního prádla. Toho jsem si taky pořídila dostatek, i když není nikdo, kdo by ho obdivoval. Můžu se ale cítit dobře jen tak, že? Nechápala jsem, na co stěžovala. Neměla jsem ve své garderobě jen kalhoty a trička nebo tuniky, které plnily účel pohodlnosti do práce. Naopak jsem byla hrdou majitelkou několika krásných večerních šatů, luxusních sukní i halenek a topů a samozřejmě stejně pěkných lodiček, střevíců a bot. V lékárně se dařilo, takže jsem si mohla dovolit pořídit si opravdu pěkné věci. Jen pro mou kamarádku zjevně nebyly dost vyzývavé.

„Ah, Sam! Ty si fakt hrozná. Jak si chceš najít pořádnýho chlapa, když se ani nesnažíš?“ kvílela.

„Už zase začínáš?“ mrskla jsem po ní kalhotama. „Kdo říkal něco o hledání chlapa? Nechceš mi doufám dohodit zase nějakýho super blázna, že ne?“

„Dneska ne. Jdem se jenom bavit. Za dva dny jsou Vánoce a já si je chci užít po svém.“

„S tím rockerem, jo?“

„Jo. A ty bys taky mohla, kdybys chtěla. Máš na to mít kolem prstu omotaných tucet chlapů, ale ty nechceš. V tom je ten problém.“

„Jestli mě budeš štvát, tak nikam nejdu. Myslím, že jsme si tohle už vyjasnily, ne? O žádnýho chlapa nestojím, chci mít chvíli klid. A vůbec, ty tvoje známosti taky stojej pěkně za houby. S tím posledním jsi byla jak dlouho? Dva měsíce? Jsem zvědavá, jak dlouho ti vydrží tenhle.“

„Rozdíl mezi námi dvěma je ten, že já žádnýho chlapa pro život nečekám, zatímco ty jo. Vždycky se zabouchneš jak malý štěně a je z toho katastrofa. Já jsem nad věcí a užívám si, co to jde. Nejsem pak zklamaná, když to nevyjde, víš? A kdyby se náhodou objevil ten pravej, tak fajn. Bonus. To ty by sis měla trochu užít a nečekat z každýho rande hned happy-end.“

„A třeba na to taky dojde. Jenže když se budu pořád ošívat a tahat za sukni, tak ode mě každej uteče. Co říkáš tomuhle?“ vylezla jsem zpoza dveří skříně, kde jsem na sebe zatím nasoukala tmavomodré šaty, které jsem si pořídila nedávno, jen abych si udělala radost. Šaty z pružného lesklého saténu, nebo čeho, byly efektně střižené na šikmo přes jedno rameno a měly volnější splývavou sukni nad kolena střiženou na opačnou stranu, než byl horní díl. Na ramínku pak byla jednoduchá spona posázená několika stříbrnými kamínky. Řekla bych, že na rockový koncert až moc, na after party v blízkém hotelu akorát.

„No, zírám. Tentokrát si mě dostala. Boty?“

Vytáhla jsem jednoduché ale moc pěkné páskové boty stříbrné barvy na zvýšeném podpatku a rovnou si je nazula. Přes ruku jsem si vzala ještě podobný náramek se zircony a zapózovala Monice tak jako ona mě před pár minutami v lékárně.

„Super. Bože, ale co ty vlasy?“ zhrozila se. „Nejradši bych tě zabila, že sis je dala ostříhat. S tímhle se nedá nic dělat, sakra. A nebo… počkej! Vytáhni kulmu,“ poručila a dala se do práce.

Natočila několik jednotlivých pramenů na kulmu, přehodila mi pěšinku tak, aby mi udělala dlouhou patku, a zafixovala všechno lakem. Vlasy na straně ještě přichytila lesklou sponou, kterou vyštrachala v mých věcech v koupelně.

„Super,“ pochválila si svojí práci. „Ale stejně doufám, že si necháš vlasy zase narůst.“

Mrkla jsem na sebe do zrcadla. „Vypadám jak bonbónek,“ ušklíbla jsem se. Než stihla cokoli namítnout, vytáhla jsem sponu z patky, chytla všechny vlasy mezi prsty a sepnula je vzadu na zátylku tak, aby mi konečky vyčuhovaly nahoru. Ještě jednou jsem účes přelakovala a bylo hotovo.

Monika si odfrkla.

„Hele, nedělej. Nebude mi to aspoň pořád lézt do obličeje.“

„Seš fakt nemožná… Ale nemám čas se s tebou hádat. Radek už na nás čeká. Jdeme. Volám taxi.“

Hodila po mě můj šedý flaušový kabát a už jsme mazaly po schodech dolů na ulici. Sotva jsem si stihla přehodit občanku, peníze a pár dalších drobností do jiné kabelky. V taxíku jsem si ještě přetáhla rty malinovým leskem a slíbila Monice, že se dnes večer budu bavit. Určitě mi nevěřila, ale neřekla ani popel.

Když jsme dorazily do klubu v Bělehradské, byl narvaný až po střechu a fronta se táhla ještě několik desítek metrů ven. Takový zájem o nově začínající kapelu jsem tedy nečekala. Když jsem si prohlédla potencionální fanoušky, zjistila jsem, že jestli bude dneska v klubu někdo over-dressed, tak to budem rozhodně my dvě. Většina lidí totiž přišla přesně tak, jak mě má drahá kámoška nechtěla vidět – v džínách a tričku nebo mikině, jestli se to dalo odhadnout přes všechny ty bundy a dlouhé kabáty. Snad aspoň ta after party v Hiltonu bude o něčem jiném a nebudu si tam připadat jako cena pro vítěze nějaké pošahané opilecké soutěže. To ale nebylo to jediné, co mě trápilo. Jak se sakra přes ten dav dostaneme dovnitř? Tu frontu rozhodně stát nehodlám. Venku mrzlo. Monika mi snad ale vždycky četla myšlenky a tak mě záhy uklidnila.

„Neboj, je to domluvený. Půjdem zadním vchodem, bude na nás čekat Radek. Přes tyhle vůbec nepůjdem. Už volám, že jsme dorazily.“

Ještě chvilku jsme seděly v taxíku a čekaly, až Radek zvedne telefon, aby nám dal další instrukce. Netrvalo to dlouho a dostaly jsme se kolem hordy lidí dovnitř. Zrovna jako VIP. Nebylo pochyb o tom, že dnes večer si Monika připadala důležitá. Hned padla Radkovi kolem krku a začali se líbat. Bylo legrační sledovat ji, jak se v těhle situacích vždycky chová jako středoškolačka. Pokaždé vypadala, jako by byla totálně zamilovaná a žila jen pro toho jediného v daném okamžiku. Nechápala jsem, jak to dělá, že když jejich románek skončil, ona z toho vyšla naprosto v pohodě a s odhodláním do nového dobrodružství. Tenhle drsňák s dlouhými blond dredy, zarostlou bradou a kérkou přes celou pravou paži mi připomínal spíš nějakého ztroskotance než někoho, kdo by se hodil k Monice. Jakmile promluvil, nebylo nad vší pochybnost, že jako drsňák jenom vypadá.

„Dovolte dámy, chcete si odložit? Vevnitř je trochu horko,“ stáhnul Monice z ramen její světlý kabát a uznale si jí prohlédnul. Ani jsem prve nezaregistrovala, že její šaty mají řádně hluboký výstřih i na zádech. Teď se ještě víc projevil rozdíl mezi vzezřením těhle dvou. I přes svou výšku vypadala v mini a na vysokých podpatcích vedle toho hromotluka v rozervaných džínácha ošoupaném tričku jako Malenka z pohádky. Ještě víc jsem si to uvědomila, když se přiblížil, aby pomohl z kabátu mě. Musel mít minimálně dva metry. Při mé výšce to znamenalo, že byl o hlavu vyšší.

„Ty jsi Sam, že? Rád tě poznávám.“

„Taky mě těší. Monika o tobě pořád mluví.“

„Vážně?“ mrknul směrem k ní. „To rád slyším.“

„No, a co kdybychom šli dovnitř. Už se těším na váš koncert,“ usmála se Monika.

„Je nás víc,“ přiznala jsem. Rozhodně jsem byla víc zvědavá na samotný koncert, než na to, jak se ti dva k sobě vinou. Za ty roky, co jsem se s Monikou znala, už jsem byla svědkem mnoha jejích románků a po každé jsem se stejně cítila trapně. A taky mi to bylo trochu líto. Vždycky byla schopná se seznámit s kýmkoli, s kým si usmyslela, a neměla s tím žádný problém. Tohle jsem já neuměla.

Všechny moje vztahy byly v podstatě souhra náhod. Chtěla jsem říct, ehm, no, všechny dva. Moje první velká láska začala krátce po tom, co jsem nastoupila na vysokou a skončila několik měsíců před jejím ukončením. Strávili jsme s Danem krásných pět let, nicméně všechno to pěkné bylo náhle vymazáno a z mé strany zamčeno hluboko v nejzazším šuplíku mé ublížené dušičky, v okamžiku, kdy si našel o několik let mladší a bohatými rodiči všude protěžovanou modelku a úspěšně s ní založil rodinu. Faktem bylo, že jeho odporu k práci jsem si všimla celkem brzy, ale pro své láskou zaslepené oči jsem to nechtěla vidět. Zatímco já se i při studiu snažila pracovat, byť ve vlastním, on se opakovaně pokoušel „neuspět“ ve světě obchodu jako manažer. Byl prostě línej a víceméně i hloupej, a proto když se mu naskytla příležitost po zbytek života nemuset nijak zvlášť pracovat, šel za ní. Co všechno jeho sobectví zanechalo na mě se jen těžko vysvětluje. Stálo mě to hodně sil, než jsem se z toho oklepala. Naproti tomu můj druhý vztah trval pouze dva roky, ovšem ani ten neměl od začátku žádnou budoucnost. Jakub si představoval, že bude organizovat kompletně celý můj život a že všechno musí být do puntíku předem naplánované. Počínaje ranním odchodem do práce, přes dovolenou až po perfektně vyžehlené košile. Když je člověk zamilovaný, tak nevidí spoustu věcí a spoustu věcí je i ochoten tolerovat. Nebyla a nejsem perfektní, ale odmítla jsem komukoli dělat služku. Obzvlášť ne téměř čtyřicetiletému mazánkovi, jemuž nebylo dobré nic z toho, co jsem udělala, protože jeho maminka všechno uměla lépe. Ona sama sice byla moc milá osoba, ovšem její synáček naprosto života neschopný a panovačný ubožák. Od všech takových raději ruce pryč. Posledních sedm měsíců jsem tedy byla raději single a naprosto mi to vyhovovalo.

„Tak do toho,“ zavelel náhle Radek. „Za chvíli začínáme. Takový dvě pěkný dámy, to se bude hrát jedna radost.“

Radek předal kabáty šatnářce a po cestě do zákulisí nám od baru podal každé skleničku šampaňského. Pak nás nasměroval vedle jeviště do vyhrazené zóny mezi ostatní přítomné dámy a příbuzné členů kapely, kde jsme se usadily, a rozloučil se. Tedy s Monikou.

Vystoupení kapely, jejíž jméno jsem si nezapamatovala, bylo vcelku ucházející. Tak trochu mi připomínali populární skupinu Kryštof, takže o tom rocku nemohla být moc velká řeč. Od Kryštofů se mi líbilo pár písniček, ale jinak jsem je nemusela. Na českou hudební scénu jsem si nijak zvlášť nepřivykla. Vždycky jsem poslouchala spíš zahraniční interprety. Nicméně ani tam nejsem nijak vyhraněná. Nejradši mám hudbu z filmů, které jsme s Monikou viděly v kině, protože je vcelku dost rozmanitá a když film stojí za to, můžu se pomocí muziky do jeho děje vrátit. Občas si pustím i jen tak rádio, ale nikdy jsem to nevydržela víc než jedno odpoledne, jelikož naše rádia mají tendenci hrát vždy to nejnovější pořád dokola, takže vám z toho za chvilku hrabe. Ačkoli i já mám pár oblíbených písní, které můžu poslouchat neustále.

Co se týče kvalit Radkovy kapely, pak hudba byla na celém vystoupení to nejlepší. Kdyby se dala vystřihnout slova, pak bych si možná i koupila jejich album. Hrát totiž uměli pánové bezvadně do jednoho. Oba basáci občas vypadali, že se s kytarou spíš mazlí, než že by na ni hráli, a ze skladeb to bylo cítit. Bubeník se pravděpodobně narodil už s paličkama v rukou a o klávesách jsem se neodvážila raději ani vyjadřovat. Ten by zasloužil metál, protože co nezvládl Radek dozpívat, to odvedl právě jeho kolega. Za to na psaní textů by uživili někoho dalšího. Nicméně, protože sama neumím hrát vůbec na nic, natož psát písničky, pak jsem musela být s koncertem spokojená. Monika, věčný kritik a bohužel i všeuměl (už v deseti letech zvládla hrát na kytaru i klavír), naproti tomu byla blahem bez sebe. Očividně už všechny písně znala zpaměti, protože s Radkem odzpívala každé slovo. A nebyla sama. Celý dav pod pódiem se dobře bavil a když se blížila jedenáctá večer a koncert měl končit, vymohl si ještě tři přídavky. Klub ale na koncert vyhradil jen určitý čas a tak nezbylo, než se dlouze rozloučit s publikem a rychle mazat do sprch, aby se muzikanti trochu upravili před slibovanou after party, na kterou, jak jsem později zjistila, pozvali členové kapely téměř polovinu návštěvníků. Aspoň že oni se na párty hodili trochu do gala. Radek s dlouhou bradkou vypadal sice trochu směšně, ale proto jsem si mohla já připadat trochu lépe.

Párty se konala v nedalekém hotelu Hilton, který je i na můj vkus poněkud drahý a luxusní na, řekněme, párty po koncertě. Nicméně když si to můžou dovolit, tak proč by ne. Manažer nejprve poděkoval klukům za jejich píli a vytrvalost v uplynulém roce, ostatním za podporu a trpělivost ze strany rodiny a pak všem popřál dobrou zábavu. Spousta lidí postávala u vysokých stolečků, popíjela šampus a ujídala z připraveného občerstvení. Někteří seděli na baru, jiní se bavili ve skupinkách kožených křesílek rozmístěných kolem stěn. Přesně, jak jsem si myslela, byly jsme s Monikou dvě nejnápadněji oblečené osoby v místnosti. Naštěstí moje tmavé šaty ve sporém osvětlení nepřitahovaly takovou pozornost jako kamarádčiny červené. Ta však měla výhodu toho, že tu s někým byla, a především se věnovala jen jemu. Proto jsem se asi po hodině poslouchání Radka a jeho kolegů o tom, co kde za posledních několik týdnů provedli, kolik kdo sbalil jakých fanynek, kolik vydělali a co je čeká příští rok, raději uchýlila do baru na pořádného panáka, kde jsem musela neustále odhánět každého, kdo si přišel něco objednat a zval mě, abych se přidala. Na další šampaňské a ani tyhle řeči jsem neměla náladu. Moje skvělá kamarádka na mě v přítomnosti svého současného partnera úplně zapomněla. Ostatně jako většinou na jakékoli párty. Nejvíc mi ale lezlo na nervy, jak po sobě neustále každou minutu lezli. Možná závist nebo mi to přišlo v tu chvíli prostě líto. Nedávno jsem byla taky taková. Ať si užívá, když je zamilovaná. Dnes večer si budu tedy užívat sama. Alkoholu. Tancovat nebylo s kým a hlavně ne na co. Z reproduktorů zatím stále šla muzika kapely, která k tanci, i když si pár nadšenců myslelo opak, nebyla vhodná. Rozhodla jsem se na chvilku dělat společnost barmanovi.

O půlnoci se konečně změnil repertoár na běžnou taneční a taky odpadli první nadšenci z řad „zamilovaných“ fanynek, včetně managementu a některých členů kapely s rodinnými příšlušníky, takže se uvolnilo i pár křesílek po stranách baru a já už nemusela sedět tak sama na očích všem, když na mě ani barman neměl čas. Usadila jsem se proto do toho nejzadnějšího, abych měla klid a objednala si další Coronu. Určitě na mě byl zoufalý pohled, když jsem vymóděná ala Barbie upíjela pivo rovnou z láhve. Bylo mi to jedno. Pozorovala jsem osazenstvo sálu, jak se jen nesměle přesouvají na parket, a občas se přesvědčila, že aspoň Monika se stále dobře baví. Nudila jsem se, ale domů se mi ještě nechtělo.

Protože jsem pivo ze zdravého rozumu prokládala vodou, všechno to pití za celý večer taky muselo ven, a tak když jsem se vrátila z toalety, kde jsem se trochu upravila, parket, ze kterého zmizely stolky s občerstvením, se zaplnil tančícími lidmi, mezi nimiž byli zjevně i hoteloví hosté. Že after party oficiálně skončila, mi krom bláznivě blikajících reflektorů, potvrdil i barman, když mi podával další pivo a chtěl za něj zaplatit.

V křesílkách bylo stále volno, tak jsem si namířila rovnou k nim, zpátky na své původní místo. Než jsem dosedla, do ucha mi přes ohlušující hudbu zařvala Monika.

„No, kde si, proboha? Všude tě hledám. Myslela jsem, žes mi zase zdrhla.“

„Proč bych měla zdrhat, nevíš? Vždyť je to tu dobrý,“ odpověděla jsem, jak nejsrdečněji to šlo.

„Ty se nudíš, co?“ posadila se naproti mně.

„Já? Ne. Jak bych mohla?“

„Ironie, hm. Tak promiň. Já vím, že tě zanedbávám. Ale kdybys chtěla, tak se taky můžeš bavit,“ ušklíbla se na mě.

„O koncertech už jsem toho dneska slyšela až dost, nezlob se,“ odmítla jsem. „Hele, já vím, že…“

„Tak jsem to nemyslela,“ přerušila mě. „Nemusíš se bavit s náma. Mě už to taky nudí pořád dokola poslouchat ty stejné řeči. Ale on tím teď žije, tak to chvilku vydržím. Předpokládám, že až budem spolu na horách, tak bude mít jiné starosti. Ty bys zatím mohla zkusit nesedět tu tak sama.“

„Mě to vcelku vyhovuje. Chlapů mám tak trochu plné zuby, pamatuješ?“

„Ah, ty za vším hned hledáš vztah. Kdo říká, že se nemůžeš jen tak pobavit? Tady stejně žádnou osudovou lásku nenajdeš.“

„Co tím zase myslíš?“

„No, támhleten fešák tě sleduje, už co si vlezla do dveří,“ mrkla přes rameno k baru.

Podívala jsem se směrem, kam otočila hlavu. U baru teď seděl docela dobře stavěnej chlápek v černé košili a tmavých džínách a upíjel ze skleničky zřejmě nějakou whisku. Krom trošku odrostlých tmavých vlasů, které mu spadaly do čela i přes uši, toho z něj nebylo moc vidět.

„Na základě čeho usuzuješ, že je fešák?“ zeptala jsem se. „To osvětlení tady je pěkně na hlavu,“ zhodnotila jsem neustále blikající barevné reflektory.

„Tak počkej, až se zase otočí. Tady to stojí za prd, ale u baru je světla dost. No, hele…“

Když se otočil obličejem k nám, musela jsem uznat, že je vážně docela pěknej. Připadal mi ale trošku zamračený, a to i přesto, že se lehce usmál, když nám mlčky připíjel na zdraví.

„Vidíš?“ mrkla na mě Monika. „Fešák.“

„Ujde.“

„Ujde? Ujde?! Holka, ty si vážně případ. Takovej pěknej chlap a ty řekneš ujde?!“ kroutila nade mnou hlavou, zatímco ho pečlivě zkoumala pohledem.

„Není to zrovna můj typ.“

„Je ňákej zamračenej. Ale… já ho odněkud znám. Už jsem ho stopro někde viděla. Kde jsem ho jenom viděla?“

„Ty koukám taky znáš každýho, co?“

„Kde jsem ho jenom…,“ stále si lámala hlavu. „No, to je fuk. Já si vzpomenu a ty…,“ ukázala na mě prstem, „…ho do tý doby zabav. Vypadá osaměle.“

„A proč bych to dělala?“

„Protože jde k nám,“ šibalsky na mě znovu mrkla. „Hups.“ A vypařila se!

Než jsem stihla popadnout dech, abych ji zastavila, vzal z baru druhou skleničku a vydal se mým směrem. Nebyl zamračenej, spíš nešťastnej. Jako by ho něco trápilo. Zatímco si přisedal na místo, kde ještě před chvilkou seděla Monika, usmál se tím nejkrásnějším pokřiveným úsměvem, jaký jsem kdy viděla.

„Hi.“

2. Ian

Vstoupila do dveří a každý nezadaný muž v místnosti na ni zůstal zírat. Dost možná, že i pár z těch zadaných. Vypadala perfektně v těch modrých šatech a podpatcích. Všechno na ní zářilo jako diamant. Oblečení, boty, vlasy stažené sponou, její tělo i její make-up. Nikdy jsem nechápal, jak to holky dokázaly udělat, ale vždycky jsem z toho byl jako opařený. Myslím vypadat tak normálně a zároveň neobyčejně. Vypadala perfektně. Nicméně při bližším pohledu jsem zjistil, že její tvář neodrážela ten skvělý vzhled na povrchu. Byla znuděná nebo smutná?

Časový rozdíl mezi Státy a střední Evropou mě vážně vyčerpal. Od včerejška, kdy jsem přijel a strávil většinu času spánkem, jsem si slíbil, že celý dnešní den budu odpočívat, ale strávil jsem v posteli více než čtrnáct hodin, tak jsem potřeboval na chvíli vypadnout z pokoje. Nikam daleko. Byla jedna hodina po půlnoci, když jsem se vzbudil. Jenom na drink. V hotelu. Vypadnout ven jsem plánoval následující den, možná na nějaké vánoční nákupy, ještě jsem to nevěděl přesně, ale jakmile jsem ji spatřil, můj plán se změnil. Ona byla ta osoba, se kterou jsem chtěl strávit zbytek noci, bez ohledu na to, jestli jen mluvením. Zdála se mít stejnou náladu jako já. Unavená životem a totálně na dně z lásky a vztahů.

Prošla kolem mě, požádala barmana o láhev Corony a usadila se do křesla po pravé straně baru. Sledoval jsem každý její pohyb a rozhodl se s ní seznámit, jenže náhle se objevila ještě jedna žena. Pravděpodobně někdo, koho znala, protože byly oblečené ve stejném stylu. Vlastně ale byly obě úplně odlišné. Jako noc a den, světloa tma, a nejen kvůli těm šatům a vlasům. Bylo to zvláštní. Něvěděl jsem, co přesně to bylo. Domníval jsem se, že je nemožné, aby ty dvě byly kamarádky. Ale zjevně jsem se spletl. Vypadaly velmi důvěrně, když spolu začaly mluvit. To mě zastavilo. Nebyl jsem připravený čelit té druhé. Zůstal jsem proto na místě u baru a předstíral nezájem. Byl jsem ale příliš zvědavý. A o to víc, když se její přítelkyně podívala mým směrem a evidentně přitom mluvila o mě. Ona také vzhlédla a naše oči se na moment setkaly. Využil jsem příležitosti a dal o sobě vědět. Pozvedl jsem svou skleničku a mlčky jí připil na zdraví. Neodpověděla. Znovu začala hovořit se svou kamarádkou.

Povzdechla si a napila se piva přímo z láhve. Pak znovu vzhlédla a podívala se na mě. Tentokrát ale jinak. Tak rozhodnutě, pevně a přitom tak nejistě. Jako by mi chtěla něco říct, ale přitom nenašla odvahu to udělat.

To byla pro mě výzva. Její pohled mě vyzýval.

Rozhodl jsem se do toho jít. Pak na mě její kamarádka mrkla a zničehonic zmizela. Požádal jsem barmana o skleničku stejného bourbonu, který jsem pil, a vstal.

Vypadala překvapeně, když mi odpověděla na pozdrav: „Hi“.

„Drink?“ Nabídl jsem jí skleničku.

„Ne… díky. Raději zůstanu ještě u piva.“

„OK.“ Odmítla pití, ale mě ne.

Zblízka vypadala mnohem líp než z dálky. Dívala se na mě svýma světlýma očima, ve spoře osvětlené místnosti jsem nedokázal přesně určit jejich barvu, a propalovala se mi nějakým záhadným způsobem pod kůži. Když se usmála, ač to byl třeba jen lehký úsměv, celá její tvář ožila. Jen v těch očích bylo stále něco špatně.

„To byla tvoje kámoška?“

Usmála se. „Ano. Ale má přítele, jestli si měl zájem.“

„Ne, neměl. Přišel jsem za tebou. Teď chápu to tvoje překvapení předtím. Myslelas, že mě zajímá tvoje kámoška?“

„Ne…, já jen…“ vydechla, „promiň, já jen… nečekala jsem tu žádného cizince. Američan, předpokládám?“

Přikývl jsem. „Což znamená, že ty jsi Češka, jo?“

„Jo,“ také přikývla.

„Proč jsi nečekala, že by tu mohl být nějaký cizinec? Tohle je mezinárodní hotel, víš?“ zkusil jsem udržet konverzaci.

„Vlastně.. tohle je… nebo spíš byla… soukromá párty pro vybrané. Nepřipadáš mi jako fanoušek kapely.“

„Jaké kapely?“ přiznal jsem s úsměvem nedostatek znalosti, což trochu uvolnilo atmosféru.

Začali jsem se smát. Rozhodně to pomohlo. Najednou bylo v jejích očích něco víc.

„Popravdě… byla jsem si jistá, žes přišel za mnou,“ přiznala a vypadala trochu zahanbeně. Začala se mnou flirtovat.

„Fajn. Dáš si teď ten drink?“ nabídl jsem znovu.

„Jo. Jo, myslím, že ho budu nakonec potřebovat.“ Znovu se usmála, mnohem snadněji.

Podal jsem jí skleničku a nastavil svou, abychom si připili na seznámení.

„Jsem Ian.“

„Sam.“

„Sam?“ Nebyl jsem si jistý, že jsem slyšel správně, a taky mě to trochu zmátlo, tak jsem se zeptal znovu.

„Vlastně Samanta, ale všichni mi říkají Sam. Ne zrovna typicky české.“

„To je fuk. Je to pěkný. A pro mě snadný,“ přiznal jsem.

„Takže…, co tu děláš? Nemyslím v hotelu…, za pár dní jsou Vánoce. Neměl bys být právě teď doma?“

„No, hádám, že jo, ale… letos nechci nic slavit. Jen jsem chtěl strávit nějaký čas daleko od lidí na jiném místě a užít si trochu zábavy,“ přiznal jsem pravdu. Skoro.

„Aha. To vidím.“

Na chvíli se zdálo, že tomu uvěřila, ale ve vteřině určila všechno, co jsem se snažil skrývat. Jak mohla být schopná na všechno z toho přijít, jsem nevěděl.

„Což znamená, že už máš všeho dost a utekl si od své rodiny a všech přátel, abys byl prostě sám a utápěl svůj žal v alkoholu, jak jen je to možné. Nicméně si nemohl utéct moc daleko pro případ, že bys změnil názor, a hlavně nijak daleko od civilizace, protože máš rád vážně dobré a drahé pití, které není všude k dostání. A především jsi musel zůstat v luxusním hotelu, protože potřebuješ pohodlnou postel, nejen pro překonání únavy, ale i pro případ, že bys někoho potkal.“

„Páni. A víš taky, proč jsem si jako úkryt vybral Evropu?“

„Hádám proto, že lidi v Austrálii mluví stejným jazykem jako ty a ty si nechtěl poslouchat osobní problémy ostatních lidí, a taky proto, že Evropa je poslední místo, kde se slaví Vánoce a ty jako Američan Vánoce miluješ.“

Zásah. Byl jsem překvapený. Ani na vteřinu jsem ji nezmátl.

„Dobře. Dostalas mě.“

Její úsměv byl stále širší.

„Ale moh‘ jsem si vybrat Jižní Afriku,“ zkusil jsem ještě.

„To si nemyslím.“

„A to proč?“

„Protože jsi běloch a Afrika je, ne zcela, ale řekněme ze sedmdesáti procet, obývaná černými lidmi a ty bys tak moc vybočoval z davu.“

„Hm. Řekněme, že je to správně.“

Oba jsme se začali znovu smát. Ta dívka se mi líbila čím dál víc. Už dlouho se mi nestalo, že by mě někdo takhle odhalil. Obzvlášť ne někdo, koho jsem ani neznal a on neznal mě. Chtěl jsem ji. A protože už to sama nakousla, nemínil jsem ztrácet čas.

„Takže, na rovinu…“ použil jsem její vlastní slova, „napadlo mě, jestli bys nechtěla být ty ten někdo pro dnešní noc?“

K mému úžasu souhlasila bez okolků. „Jen dnešní noc?“ tón jejího hlasu mě ujistil, že neměla zájem o žádné závazky. Přesně to jsem také hledal.

„Jen dnešní noc,“ slíbil jsem.

„Dobře. Nejdřív si zatancujem a pak uvidíme,“ položila skleničku na stolek před sebou, vzala mě za ruku a dotáhla na taneční parket.

Hudba nebyla nic moc, spíš běžná pro diskotéky, ale nám to bylo jedno. Prvních pár songů jsme protančili jen tak jako dva přátelé na párty, ale po dalších dvou skleničkách, přičemž Sam navrhla pít raději tequilu, se náš taneční styl změnil. Přestože hudba hrála stále v rychlém tempu, tančili jsme spolu. Ne jen tak vedle sebe. Tělo na tělo. Naše ruce se proplétaly do sebe a letmo zkoumaly tělo toho druhého. Navzájem jsme se sváděli pohledy. Posilněni další rundou tequily u baru jsme oba pomalu začínali nad rukama ztrácet kontrolu. Cítil jsem na sobě závistivé a vzrušené pohledy ostatních přítomných v sále, ale bylo mi to jedno. Bylo mi dobře a tahle žena mě rozpalovala natolik, že kdyby se muzika nezměnila na pomalejší, asi bych se už neudržel. Než té stále narůstající chemii mezi námi podlehla sama.

Při prvních tónech Always od Bon Jovi si položila hlavu na moje rameno a nosem se mi otřela o krk. Nutno říct, že v tu chvíli mi začalo být pěkné horko. Věděl jsem přesně, kam tohle povede. Nebudu předstírat, že jsem to nechtěl. Přesně to jsem od tohohle výletu taky očekával, ne? Neznámou ženu. Žádné závazky. Případně přiživit pomluvy. Rozptýlení.

Uvolnila svou ruku z mojí a pod košilí mi přejela nehty po zádech. Přitiskl jsem jí k sobě blíž, abych jí dal najevo, že její úmysl se mi zamlouvá. Jen na pár vteřin se mi zadívala do očí a pak mě políbila. Byl jsem z ní úplně vedle. Doslova jsem toužil být s ní sám. Evidentně jsme na tom byli stejně, protože mě chytila za ruku a vedla pryč do útrob hotelu. Spíš náhodou jsem trefil k sobě do pokoje, a to i přesto, že jsme o sebe mezi vzájemným muchlováním spíš zakopávali, než spořádaně šli.

Dveře pokoje jsem poslepu spíš vyrazil, jak jsem se snažil nepřijít ani o jediný její polibek nebo dotek. Zatímco ze mě rvala košili, zavíral jsem za námi nohou. Hodil jsem ji rovnou do postele.

3. Sam

Probudil mě telefon. I když probudil, nebyl zrovna ten správný výraz. Vyletěla jsem z postele jak čertík z krabičky, hlavně abych co nejdříve zarazila otravné vrnění přístroje. Zabalená v potahu na postel jsem všude možně po pokoji zoufale hledala malou kabelku a zakopávala při tom o svoje i jeho svršky a boty. Našla jsem jí až u dveří, kde jsem jí musela včera zahodit. Kdo to sakra je?! Normální člověk už by dávno zavěsil, ale telefon tentokrát ne a ne přestat vibrovat. Konečně jsem mobil vytáhla a při pohledu na displej rovnou protočila panenky. Monika. Zrovna s ní jsem mluvila nechtěla. Bylo mi jasné, že moje noční „vystoupení“ v baru nemohla přehlédnout, ani kdyby chtěla. Rozhodně jsem to s ní ale nechtěla řešit právě teď. Nic jiného mi však nezbylo. Kdybych jí to típla, volala by znovu a znovu, dokud by nedostala svoje. Informace. To bylo to, o co jí vždycky šlo, když se něco dělo. Mít přehled. A nejlépe jako první. Abych přístroj definitivně utišila, musela jsem ho zvednout, protože moje kámoška se ani dnes nehodlala vzdát.

„Jo?“ sykla jsem do telefonu a jednou rukou jsem si přitáhla potah, který mi neustále klouzal, jak jsem o něj zakopávala.

Monika okamžitě spustila smršť výčitek, přesně jak jsem předpokládala.

„Jo?! To je všechno, co mi řekneš?! Děláš si ze mě srandu?! Kam si se zdekovala?! Jsi v pořádku?!…“

Rychle jsem se rozhlédla po hotelovém pokoji, abych našla nějaké místo, kde budu moct normálně mluvit, aby Monika nepojala podezření, a kde ho snad nevzbudím. Jediná možnost byla koupelna. Přeběhla jsem pokoj, jak nejrychleji to šlo, a snažila se přitom kamarádku uklidnit.

„Klid. Nikam jsem se nezdekovala a jsem v pořádku. Proč bych neměla být v pořádku?“

„Protože mi volala tvoje drahá sestra, že prý se ti celé dopoledne nemůže dovolat. A nebyla zrovna milá, chápeš že?“

Opatrně jsem zacvakla dveře koupelny, přiklopila prkýnko od záchodu a sedla si.

„Nevyšiluj. Počkej,“ mrkla jsem na displej a objevila čtyři nepřijaté hovory od sestry a dva od Moniky. Zavrtěla jsem hlavou. Bylo teprve jedenáct hodin a už tolik sháňky. Monika zatím dál ševelila do mikrofonu nějaké stížnosti na mou hlavu.

„Co? Uklidni se, proboha. Všechno je v pořádku.“

„No, tak mi řekni, kam si zmizela z toho večírku? Hledala jsem tě úplně po celém hotelu. Naposled jsem tě viděla tancovat s tím fešákem. Upřímně, pěkně jste to tam včera rozjeli. Všichni na vás jenom zírali…“

Čekala jsem, kdy jí to dojde.

„Počkej! Ty si odešla s ním?! Aaa, to si děláš srandu! Tys ho klofla?“ změnila náhle tón hlasu z naštvaného na zvědavý. „Řekni mi všechno, úplně všechno! Co bylo?“

„Neřvi tolik, proboha, bolí mě z tebe hlava,“ snažila jsem se jí mírnit.

„Jo tak ze mě tě bolí hlava. Nebude to spíš těma panákama, co jste spolu popíjeli u baru?“

„Když všechno víš, tak proč se mě ptáš?“

„Chceš mi říct, že jste se zlili tak, že jste pak po sobě veřejně lezli uprostřed davu lidí a nic nebylo?! A vůbec, proč pořád šeptáš?!“

Už jsem toho měla dost.

„Tak zaprvý: nebyla jsem zlitá, za druhý: po nikom jsem nelezla a za třetí: kdo říkal, že nic nebylo? A neječ na mě. Nebylas to takhle náhodou ty, kdo mi říkal, že bych si měla trochu užít? Byla, tak mi teď laskavě nedělej mravokárce. Na to mi stačí Nicole.“ Ty panáky jsem sice přestala počítat, ale určitě jich nebylo tolik, abych mohla říct, že jsem byla zlitá a už vůbec si neuvědomuju, že bych po někom lezla. Považovala jsem svoje chování za normální svádění. I když možná trochu odvážnějšího typu.

„No, dobře, dobře. Tak promiň. Ale proč pořád šeptáš?“

„Proč myslíš?“

„Cože?…“ Na to, jaký měla normálně postřeh, byla dnes nezvykle pomalá. „On je tam s tebou, že jo? Ty ho máš ještě v posteli!? No, to je gól!“

„Vlastně to není moje postel, ale jeho. Ačkoli to taky není přesný. Ještě pořád jsem v hotelu.“

„Páááni! Tak co? Jakej byl?“

Usmála jsem se. Zamyslela jsem se nad uplynulou nocí a při pomyšlení na toho muže spícího ve vedlejší místnosti mnou projela nová vlna vzrušení. Zavrtěla jsem hlavou, abych to setřásla.

„Dobrej,“ lhala jsem. Bože, byl skvělej. My byli skvělí. Lepší noc si nepamatuju.

„Dobrej?! Jenom dobrej? Po tom všem, jak jste se k sobě měli na tanečním parketu, tak byl jenom dobrej? Ty se mi snad zdáš!? Musíš mi říct víc! Nebuď labuť!“

„Musím zavolat ségře nebo zburcuje půlku policejního sboru. Zavolám ti večer, jo?“

„Počkej! Stihli jste si aspoň něco říct?“ zeptala se tak, že jsem si byla jistá skrytým významem. Určitě mi chtěla ještě něco dalšího.

„Ani moc ne. Proč?“

„No, já jen, že jsem si vzpomněla, odkud ho asi znám.“

„Jo tak. Tentokrát se ale asi pleteš. Určitě ho neznáš, je to Amík,“ mávla jsem nad tím rukou.

„Vážně? Tak to jsem se nespletla.“

„V čem jako?“

„Odkud ho znám? Určitě je to ten herec z toho seriálu. Jen si nemůžu vzpomenout z kterýho, sakra,“ odmlčela se. „Ale to je fuk. Je docela slavnej. Myslím, že se jmenuje Harding, ale křestní si taky nevybavím… Jak se jmenuje? Já ti o něm něco zjistím. Jméno jste si snad řekli, ne?“ mlela dál.

„Ian.“

„Jasně, to je určitě von. Teda, ženská ty máš kliku. Do večera o něm najdu všechno, neboj.“

„To není nutný. Určitě seš vedle. A pak, je to stejně jedno. Hele, já už fakt musím končit,“ přerušila jsem jí.

„Počkej. Jak jedno? Ty nechceš vědět, co je zač?“ divila se moje kamarádka.

„Ani ne… Tak večer. Zatím čau.“

Zavěsila jsem.

Tak herec, jo? Ať. Seriály moc nesleduju, takže i kdyby mi Monika řekla jeho název, nijak zvlášť by to nepomohlo. Ani jsem nepotřebovala vědět, o koho jde.

Vykoukla jsem z koupelny do pokoje. Ian ještě stále spal. Na břiše objímal polštář a přes bedra měl přehozenou peřinu, ze které mu vykukovaly nohy. Rozchuchané tmavé vlasy mu spadaly přes stejně tmavé obočí, ve tváři uvolněný a spokojený výraz.

Zalezla jsem zpátky do koupelny a položila jsem telefon na umyvadlo, když jsem už po druhé musela zamáznout kamarádčino dotěrné volání. Snad pochopí, že se s ní nechci vybavovat zrovna teď. Mrkla jsem na sebe do zrcadla. Stíny rozmazené pod očima, vlasy díky vrstvě laku rozcuchané a taky přeleželé. Bože, já tu Moniku asi zabiju! Co mi to zase do nich nacpala?! Třpytí se to jako blázen a jestli to někdy dostanu dolů, tak budu dobrá. Hrábla jsem prsty do vlasů, abych je zkusila trochu nahrubo rozčesat, ale spíš jsem si je do vlasů zamotala. Přesně jako se to stalo Ianovi, když mi z nich ve výtahu vytahoval sponu, která se určitě válela někde po zemi mezi hromadou ostatních věcí. Doufám.

Při vzpomínce na to, jak si mě prohlížel, když mi vlasy rozpustil na ramena, ve mně zatrnulo. Bože, ty jeho horké ruce. Ještě teď jsem pod nimi tála jak rampouch na sluníčku. Ve vteřině se mi vybavily veškeré jeho doteky na mém těle a každý jeho polibek. Věděl přesně, co se mi líbí a co potřebuju, aby mě dostal do naprosté euforie. Byla jsem maximálně vydrážděná už nahoře v baru, když jsme se kolem sebe svíjeli při tanci. D.J. byl dost dlouho skoupý na pomalé songy, takže než jsme se k sobě dostali „oficiálně“ blíž, chvilku to trvalo. Díky tomu jsem ale v sobě měla dostatek alkoholu na to, abych nečekala moc dlouho, než jsem souhlasila s jeho návrhem. Potřebovala jsem ho a on potřeboval mě. Nebo nějakou jinou, to je fuk. Důležité je, že jsme se potkali ve správný čas na správném místě pro nás oba a pro naše potřeby nezávazného tělesného uspokojení. Dnes jsem se cítila asi tak o tisíc procent lépe než včera večer. Vlastně kdykoli předtím. Těžko říct, jestli proto, že jsem „jen“ vybila svoje sexuální napětí čítající téměř sedm měsíců abstinence od té doby, co mě můj poslední přítel pustil k vodě, nebo jestli to bylo tím, že ten sex vážně stál za to. Možná obojí. A dost možná to bylo hlavně proto, že v něm nebyly žádné city. Nikdy mě nenapadlo, jak to může být příjemné, a přiznejme si to, osvobozující. Ne, že bych se chystala to teď zařadit do svého běžného programu. Vyspat se s kdejakým neznámým chlapem na potkání někde na večírku jen, abych si užila trochu zábavy, to bych musela být blázen. To bych si sama před sebou nedokázala obhájit, ale tohle jsem fakt potřebovala. Potřebovala jsem cítit něčí touhu, abych tu svoji mohla ventilovat. Potřebovala jsem se cítit chvíli žádaná. Potřebovala jsem, aby někdo uspokojil moji touhu a…

A potřebovala jsem sprchu!!! A to hned! Už to přece skončilo ne? Rychle se osprchnout a vypadnout.

Výhodou hotelových pokojů tohoto typu bylo, že člověk v podstatě nepotřeboval s sebou nic, pokud neměl nějaké speciální nároky, což já jsem třeba ohledně kosmetiky měla, ale pro jeden den to nebylo důležité. Dokonce ani kartáček nebyl problém, abych si vyčistila zuby. Rychle jsem našla v koupelně malé lahvičky hotelového šampónu, který voněl po malinách a santalovém dřevu, čistou osušku, shodila jsem ze sebe přehoz a zavřela se ve sprchovém koutě.

Horké proudy vody ze mě smývaly únavu probdělé noci a snad i tu touhu, kterou jsem si už nemohla dovolit. Když jsem nastavila pramenům i obličej, abych ze sebe smyla líčení a umyla si vlasy, přistihla jsem se, že teplota vody ve mně vyvolává vzpomínky na Ianovi horké rty.

„Zpátky nohama na zem, Sam,“ okřikla jsem se v duchu, když se otevřeli dveře sprchového kouta a Ian vklouznul za mnou.

„Můžu se přidat?“ probodl mě svýma šedomodrýma očima a aniž by čekal na odpověď, přitáhl si mě k sobě a znovu nechal svoje rty putovat po mém krku i dál.

Popravdě, nečekala jsem, že by se mohlo dít ještě něco dalšího, ale když se Ian rozhodl mi zpříjemnit ranní koupel, docela mě to překvapilo. Příjemně. Vzhledem k pokročilé ranní hodině, ve kterou jsme se dostrkali na pokoj, netrvaly naše radovánky nijak dlouho. Po prvním ukojení oboustranného vzplanutí jsme také oba usnuli. Možná i proto mi jeho návštěva pod prameny horké vody přišla náramně vhod.

Po té, co jsem se skutečně osprchovala a smyla si z obličeje zbytky včerejšího líčení a snad i všechny ty bláznivé flitry z laku na vlasy, vklouzla jsem do ručníku, který jsem prve přehodila přes velkou vanu, a šla posbírat svoje svršky do pokoje. Válely se všude možně cestou od dveří do ložnice mezi jeho oblečením. Doteď jsem si nestihla všimnout, že hotelový pokoj bylo spíš obr přepychové apartmá. Ke dveřím jsem z koupelny došla dobře dvaceti kroky. Měkký hustý koberec tížilo pár kusů vzhledem starobylého ebenového nábytku a kožených křesílek. Tomu všemu vévodila super velká postel. Stěny i strop byly poseté spoustou bodových světel a také vypínači, které to vše ovládaly. Okno bylo zatažené dlouhými těžkými závěsy z určitě velmi drahé látky, přičemž stěnu v čele postele zdobil stejný dekor. Došlo mi, že i koupelna ve světlém mramoru v kombinaci s tmavými listelami vykládanými zlatými vzory, kde byl zároveň sprchový kout i obrovská vana, nemohla být součástí standardního pokoje.

Jeho věci jsem hodila přes křeslo u postele, která nesla známky „zápasu“ dvou rozvášněných lidí. Odolala jsem pokušení přivonět si k jeho košili a oblékla si pod ručník alespoň černé kalhotky. Neměla jsem toho na sebe moc a dnes mělo opět mrznout. Při představě, že opouštím hotel v podstatě ve večerních šatech a páskových botách uprostřed dne mi bylo trochu trapně. Vzpomněla jsem si na kabát, který zůstal v šatně v nejvyšším patře hotelu, kde jsem si ho měla před odchodem vyzvednout, a bylo mi ještě trapněji. V kabelce jsem našla visačku s číslem háčku, na němž můj kabát osiřel. Snad tam někoho najdu, aby mi ho vydal. Vteřinu po tom, co jsem si oblékla i podprsenku a rozhodla se nalíčit svůj unavený nevyspalý obličej, ozval se mi za zády Ian.

„Kdo tě pořád nahání?“

Stál ve dveřích koupelny s mým znovu usilovně vrnícím mobilem v ruce a tázavým pohledem v očích. Kolem pasu měl omotaný stejně bělostný ručník, jaký jsem prve ze sebe shodila. Nohy, které mu z něj vyčuhovaly měl stejně šlachovité jako zbytek těla. Žádný extra svalovec, ale pěkně urostlý a pevný chlap. Ruce i nohy mu pokrývaly jemné chlupy temně hnědé nebo možná až skoro černé barvy, stejně jako byly jeho vlasy, ze kterých mu ještě odkapávala voda. Celkově byl dost tmavý, jen ty světlé oči zářily z pod klenby obočí jako dvě hvězdy na obloze. Tvář nyní zarostlou jednodenním strništěm roztáhl do krásného pokřiveného úsměvu. Byl tak strašně sexy a voněl tím úžasným parfémem, nebo co to bylo, že když jsem si od něj brala telefon, musela jsem zadržet dech. Na vteřinu jsem zaváhala, než jsem sklopila oči k displeji telefonu.

„To je moje sestra.“

„Hm, máš sestru?“

„Jo.“

„Taky tak sexy?“

Snažila jsem se napsat jí esemesku, že mám nějakou práci a že jí zavolám později, ale tón v jeho hlase mě donutil znovu se mu podívat do těch propalujících očí.

„Těžko říct. Je úplně jiná.“

„Hm, takže by mě neměla ráda.“

Co to sakra hraje?!

„Jestli myslíš, zda by schválila tohle všechno…,“ rozhodila jsem rukama kolem sebe, abych upozornila na stav situace, „a to, co se tu stalo, musím říct ne.“

Jen pokrčil rameny a zašeptal: „Škoda.“

Chtěla jsem se hovoru se sestrou vyhnout do doby, než budu doma, nebo alespoň z hotelu, ale opětovná naléhavost jejího volání ve mně vyvolala pocit, že se možná něco děje.

„Už tě slyším, hoří snad?“ přijala jsem hovor.

Abych tam nestála jen tak v prádle, položila jsem si telefon na stolek se zrcadlem a dala ho na hlasitý odposlech s tím, že budu mít volné ruce k líčení a oblékání.

„Nehoří. Jen jsem chtěla vědět, že žiješ. Normálně mi z každého večírku napíšeš, že už jsi doma. Tak jsem měla strach. Navíc si dneska měla přijít na oběd, pamatuješ?“

Bože, úplně jsem na to zapomněla!

„Tak promiň, přišla jsem pozdě a byla jsem unavená. Teď jsem se vzbudila a vůbec mě to nenapadlo,“ snažila jsem se lhát, přičemž jsem mlčky na Iana gestikulovala, aby byl zticha. „Před chvílí jsem zapnula telefon a našla asi tak deset zmeškaných hovorů od tebe a Moniky. Nevíš, co může chtít?“

„Vím já? Je to snad tvoje kámoška, ne? Ale nejspíš ti volala kvůli mně. Když jsi mi to nebrala, tak jsem volala jí. No, hlavně že jsi v pořádku. Zítra ale přijdeš, doufám.“

„Jo, samozřejmě. Štědrovečerní večeři si přece nemůžu nechat ujít.“

„No, jen aby. Hlavně kup prosím někde toho kapra, jo? Ať nemáme jenom řízky.“

„Neboj se. Jako vždycky. V poledne jsem u vás. I když jestli bude sněžit, jak hlásili, tak doufám, že se k vám nějak probojuju. Znáš to, jak to vždycky v centru vypadá.“

„Jen se nevymlouvej, prostě doraž. Lizzie už se těší na Ježíška.“

„Já vím. Hele, já si jdu ještě lehnout, bylo to ňáký dlouhý. Tak zítra.“

„Hm, jako vždycky. Kdybys neflámovala s Monikou, tak…“ chystala se opětovně mi vyčíst, že moje kamarádka nemá srovnaný život podle jejího žebříčku hodnot. Paradoxní bylo, že kdysi to byl i její sen žít právě takhle.

„Nezačínej zase. Čau.“

Pro jistotu jsem zavěsila a telefon rovnou vypnula úplně. Třeba budu mít chvilku klid a až dojdu domu, tak se budu moct vážně prospat, než mě bude pro změnu znovu nahánět Monika, aby mi sdělila všechny strašně důležité drby, které zjistila o někom, koho si stoprocentně s mým povyražením spletla. Kapra koupím teď po cestě, ať už nikam nemusím chodit. Večer bude ještě dost času na to ho naporcovat a zabalit dárky. Mobil i náramek a sponu do vlasů jsem hodila do kabelky, stejně tak make-up a řasenku a natáhla si jednu botu.

„Problémy?“ vyzvídal Ian.

„Ve skutečnosti ne. Jen jsem zapomněla někde být.“

„Takže odcházíš?“ zeptal se hlas za mými zády, když jsem si nazula i druhou botu.

„Musím jít,“ otočila jsem se směrem k posteli, kde prve stál, připravená odejít, nicméně hlas se ozval odjinud. Stál u mě tak blízko, že se mě svým tělem skoro dotýkal a já byla v ten moment neschopná dalšího pohybu. Musela bych uhnout stranou, abych mohla odejít. Jeho horký dech na mé tváři mě však držel na místě. Vpíjel se do mě očima a když se svými rty zlehka otřel o moje, byla jsem přesvědčená o tom, že vlastně ani odejít nechci. Ten jediný letmý dotek ve mně rozproudil krev a vzbudil další vlnu touhy. Byla jsem jím jak omámená. Stačilo tak málo a cítila jsem se jako puberťák posedlý svou vlastní potřebou. Už vůbec mi nepomáhal fakt, že přede mnou stál jen v džínách. Co to se mnou sakra bylo?

„Nechceš ještě chvíli zůstat?“ vydechl mi do tváře a otřel se mi nosem o lícní kost.

Celé moje tělo křičelo, že ano. Mozek mi však říkal, že mám spoustu povinností. V neděli sice nemusím do práce, ale i tak. Zítra je přece Štedrý den. Nemůžu hodit všechno za hlavu. Navíc, neměl to být jen úlet na jednu noc?

„Proč?“ zavřela jsem oči, abych mohla uhnout jeho planoucímu pohledu.

„Možná…,“ nadechl se. Zastrčil mi vlasy za ucho a zašeptal, „protože se potřebuješ najíst.“ Určitě chtěl říct něco jiného, ale využil zvuku mého bublajícího žaludku. A evidentně se bavil.

Otevřela jsem oči a vzhlédla, s novou dávkou kuráže ho odmítnout. Zřejmě ale čekal, že chci protestovat, protože mě předběhl.

„Dovol mi koupit ti snídani…“

„To není dobrý nápad,“ namítla jsem. Otázku jsem si přečetla v jeho výrazu.

„Už je brzo odpoledne a pokud se nemýlím, tak tedy poněkud pozdě na snídani…“

„Detail,“ ušklíbl se.

„A takhle nikam jít nemůžu,“ upozornila jsem na své šaty. „Nejsem vhodně oblečená. A taky potřebuju najít svůj kabát a…“

„Stop. Chápu,“ položil mi prst přes pusu. „Ale můžu tě přesvědčit,“ chytil mě prsty za ruku, ve které jsem držela svou kabelku, vzal mi ji a odložil zpět na toaletní stolek k zrcadlu.

„Využijeme pokojový servis a zůstaneme tady. Všechny věci, které si kde zapomněla, ti můžou přinést a ohledně tvých šatů… které se mi vážně líbí…,“ sjel mě toužebně pohledem, „myslím, že je nebudeš potřebovat.“

S každým slovem posouval svoje prsty výš po obou mých pažích až ke krku a když dokončil poslední větu, držel můj obličej v dlaních. Jemně, ale přitom pevně. Ještě před tím, než mě políbil, jsem věděla, že nikam neodejdu. Ještě jsem nechtěla odejít. Stále jsem potřebovala cítit jeho dotyky. Rozpalovala mě už jen jeho přítomnost. Cítila jsem z jeho nahé hrudi tu horkost, která mě sežehávala zevnitř. Litovala jsem, že jsem se prve nasoukala do šatů, najednou mi bylo strašné vedro a toužila jsem se k němu přitisknout tak blízko, jak to bylo možné. Jemu však moje šaty nijak nepřekážely. Než se ozval můj prázdný žaludek.

Musela jsem se začít smát s ním, když řekl: „Ok, tohle musí počkat. Potřebuješ se najíst. A já taky.“

Než nám pokojová služba přinesla nějaké jídlo, které Ian vybral z lístku položeného u pevné linky spolu se seznamem ostatních hotelových služeb, různých nabídek na výlety a dalších důležitých informací, které hotely většinou poskytují, vyndal mi z mini-baru pomerančový džus, abych náhodou nezkolabovala. Ani nebyl moc daleko od pravdy, když to říkal, ale byla jsem si jistá, že by to nebylo jen díky nízké hladině cukru. Poslíček dorazil s tácem sotva za patnáct minut, dostal spropitné a zmizel bez mrknutí oka. Ian vzal objednávku čistě prakticky, hlavně aby byla rychle vyřízená. Smažené kuře s hranolky a zeleninovým salátem svůj účel splnilo. Společně jsme poobědvali v sedě na světlém koberci.

Někde mezi první a druhou porcí hranolků jsem se rozhodla, že „náš vztah“ na jednu noc povýším na „vztah“ na noc a den nebo možná na dvě noci, když to půjde. Jestli jsme spolu ale měli něco takového absolvovat, pak jsem si musela být jistá, že to u toho taky zůstane. Nechtěla jsem sama sebe zblbnout představou, že by z toho mohlo být něco víc. Nemohlo. Už z principu. Ne jen proto, že on tu byl jen na pár dní a už jsme se neměli nikdy víc vidět. Především proto, že, ač mi to dělalo dobře sebevíc, jsem nehledala žádný vážný vztah a nechtěla jsem se nijak citově zaplést s kýmkoli, ať už byl sebelepší milenec nebo úplné nemehlo. Ačkoli, kdyby byl Ianův případ ten druhý, zcela určitě už bych byla dávno pryč. Dost možná, že i beze sprchy. Takhle jsem si mohla užít několik dobře strávených hodin v pohodlí a s někým, komu moje potřeby nebyly zcela lhostejné a komu nezáleželo na tom, jestli mám auto, byt nebo vysokou školu, případně kolik ho bude stát naše letošní dovolená nebo jestli bych neměla to kuře osmažit spíš na olivovém oleji než na slunečnicovém.

„Takže, když jsem uspokojil tvůj hlad,“ zahodil ubrousek, kterým si zrovna otíral prsty, doprostřed talíře a přes tác opírajíc se o jednu ruku se naklonil ke mně, „co kdybys teď uspokojila ty ten můj?“

Olízla jsem si z prstů sůl a otřela si je do druhého ubrousku. Chviličku jsem ho nechala čekat na odpověď. Pak jsem odstrčila stranou tác se zbytky jídla a pití, aby mi nepřekážel, poposedla si blíž a po jeho vzoru se k němu naklonila. Čekal. V očích výzvu. Lehce jsem se kousla do rtu a zapíchla do něj svůj pohled.

„Pořád máš hlad?“ ujišťovala jsem se tiše. Věděla jsem, že jeho hlad nemá nic společného s jídlem. Jeho způsob vyjádření toho se mi líbil.

Přikývl.

Tak jako prve on, otřela jsem se nosem o jeho tvář a zašeptala mu do ucha svůj souhlas: „Dobře, tak mi pomoz z těch šatů…“

Víc už nebylo co dodat. Ve vteřině jsme se po sobě vrhli, jak dva nadržení puberťáci, co se neviděli, než skončilo odpolední vyučování, a rodiče jim právě dovolili zůstat venku po večerce. Než jsme se dostrkali na postel a moje šaty znovu přeletěly pokoj, u dveří se ozvalo zaklepání, které se už znovu neopakovalo. Pak už nás nerušilo nic.

Nevěřila jsem svým očím, jak čas dokáže pelášit, když jsem podruhé zkontrolovala čas. Půl šesté. No, nazdar hodiny!!!

Musela jsem co nejdřív vypadnout, abych stihla koupit toho kapra. Vystřelila jsem z postele jak namydlený blesk a rychle na sebe naházela svoje svršky. Ian na sebe znovu natáhl džíny a odněkud vyštrachal šedé tričko s krátkým rukávem. Na rozdíl ode mě vypadal sexy, i když byl rozcuchaný.

„Musíš jít?“ zeptal se trochu zklamaným hlasem.

„Jo. Už je moc pozdě. Musím najít svůj kabát a pak…“ nedořekla jsem. Ian došel otevřít vstupní dveře, něco z nich z venku sundal a pak je zase zavřel. Na ruce mu visel můj kabát i s ramínkem. Mlčky mi ho podal. To bylo to zaklepání. Někde uprostřed objednávky oběda musel požádat hotelový servis i o tuto službu.

„Děkuju.“

Navlékla jsem si kabát na sebe a nazula boty. Potřebovala jsem si vzít taxi, nemůžu jít přes centrum v mrazu v takových botách. Než bych došla domů, upadly by mi všechny prsty. Ještě před tím jsem se ale musela vypořádat s jiným problémem. S rozloučením.

Neměla jsem páru, co se říká v takových situacích. Nikdy předtím jsem neskončila v hotelu s cizím mužem. Jak jsem se měla v takovou chvíli zachovat? Říct jenom „tak čau, bylo dobrý“ nebo neříkat nic a prostě odejít? Teda trapnější okamžik jsem si ani neuměla představit. Při pohledu na Iana jsem nabyla dojmu, že ani on si nevěděl rady. Že by nebyl zas až tak sebevědomej, jak se doteď zdál? Od první chvíle na mě dělal dojem tak trochu záletníka s tím svým odhodláním najít si někoho do postele jen tak pro pobavení. Ale klidně jsem se mohla plést. Moc jsme si toho od včerejška neřekli, takže jsem o něm věděla houby. A kdo ví, jestli bych se taky dověděla pravdu. Byla jsem si jistá jen tím, že ať už se choval sebevědomě jakkoli chtěl, v jeho očích krom toho smutku bylo i něco jiného. Nevěděla jsem přesně, co to bylo. Možná strach, možná opatrnost. A dost možná se mi to taky třeba jenom zdálo. Každopádně mi to nijak nepomohlo ulehčit současnou situaci. Jak jsem měla před chvilkou naspěch, tak jsem teď nervózně přešlapovala na místě. Zvláštní bylo, že on taky. Jakoby se nás ta vzájemná sebejistota týkala jen v posteli. Stál přede mnou, ruce v kapsách a očima propaloval koberec.

Bože, ať řeknu cokoli, stejně to bude trapné. Tak do toho.

„Takže…,“ stejně jsem se zarazila, „díky. Nakonec to byla pěkná noc a… den. Já…“

„… musíš jít,“ dokončil větu za mě.

„Jo.“

Zamířila jsem ke dveřím, abych tu trapnou chvíli co nejvíce zkrátila. Ian mě mlčky následoval a natáhl se po klice, aby mi otevřel dveře, nicméně je pootevřel jen na pár centimetrů a pak znovu zabouchl.

„Nepřiměju tě zůstat? Nebo… aspoň se vrátit?“ nadhodil trochu nesměle.

„Proč bys to dělal?“ Nevěděla jsem, proč ze mě vypadla právě tahle věta, ale už byla venku.

„Říkalas, že to bylo pěkné, tak… můžeme pokračovat v tom, co jsme začali. Jestli tedy samozřejmě chceš,“ dodal už s větší dávkou kuráže.

I kdybych zůstat mohla, tak by to bylo jen proto, že to bylo skvělý. Vážně jsem si to užila a nechtělo se mi toho vzdávat, ale musela jsem se vrátit nohama zpátky na zem. Tohle jsem nebyla já a čekala na mě spousta povinností. Navíc, velice lehko by se mohlo stát, že by mi to přerostlo přes hlavu a o to jsem nestála. Byl tu jen na pár dní a pak zamíří zpátky do Států, kde se vrátí ke svému životu (ať je to cokoli), a po nějaké holce z Evropy ani nevzdechne. Taky proč by měl? To, pro co si ke mně přišel, dostal, já nečekala nic jiného, tak proč z toho dělat vědu? Užili jsme si a tím to končí. Proč bych měla riskovat, že po něm zůstane něco víc než jen příjemná vzpomínka, která za pár let vybledne a která vyplave na povrch maximálně při klábosení s Monikou u sklenice vína. Jeho další zájem jsem nechápala, ale přičítala jsem ho jen nostalgii Vánoc a tomu, že během nich nechtěl být sám, ač tvrdil opak. Nechtěla jsem ho ale ranit, proto jsem na jeho otázku odpověděla také otázkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jen dnešní noc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.