Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kniha vznikla s podporou na dlouhodobý koncepční rozvoj výzkumné organizace RVO: 68081740.

Mgr. Veronika Nielsen Sobotková, Ph.D.,
a kolektiv

RIZIKOVÉ A ANTISOCIÁLNÍ CHOVÁNÍ V ADOLESCENCI

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5563. publikaci

Spoluautoři:
prof. PhDr. Marek Blatný, DrSc.
prof. MUDr. Michal Hrdlička, CSc.
PhDr. Martin Jelínek, Ph.D.

Recenzoval:
doc. PhDr. David Šmahel, Ph.D.

Odpovědná redaktorka PhDr. Dana Pokorná
Sazba a zlom Vojtěch Kočí
Zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 152
Vydání 1., 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-4042-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Štěpán Böhm

ISBN 978-80-247-9308-5 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9309-2 (ve formátu EPUB)

Předmluva

V Centru pro dětská studia na Yale University, New Haven, USA (Yale Child Study Center – YCSC) vznikl v devadesátých letech 20. století projekt SAHA (The Social And Health Assessment), zaměřený na školní, sociální a zdravotní vývoj mládeže v městských oblastech a externalizovanou a internalizovanou psychopatologii. V roce 2001 tam na studijní pobyt odjel prof. MUDr. Michal Hrdlička, CSc., přednosta Dětské psychiatrické kliniky 2. lékařské fakulty UK v Praze. Vedoucí oddělení mezinárodních epidemiologických studií mládeže, prof. Mary Schwab-Stone, M. D., mu nabídla spolupráci na projektu SAHA. Protože bylo jasné, že je to na české podmínky skutečně velký projekt, nabídl spolupráci prof. PhDr. Markovi Blatnému, DrSc., z Psychologického ústavu Akademie věd ČR. Koncem roku 2001 kolektiv pracovníků zahájil spolupráci na národní části výzkumu SAHA. V roce 2002 jsem se v rámci svého doktorského studia psychologie postupně zapojovala do přípravných prací a v roce 2003, kdy jsem již byla zaměstnána v Psychologickém ústavu, jsem se do práce na projektu pustila naplno.

V rámci náhodného sestavování vzorku respondentů zapojených do projektu bylo potřeba kontaktovat všechny základní a střední školy ve všech krajských městech ČR a z nich pak sestavit náhodným výběrem reprezentativní soubor adolescentů z městských oblastí, čímž vznikl na české poměry unikátní výzkum. Měla jsem tak možnost se hned na počátku své vědecké kariéry zapojit do významného a rozsáhlého projektu, díky čemuž jsem získala neocenitelné zkušenosti do budoucna.

V projektu SAHA vzniklo postupně během let mnoho odborných časopiseckých publikací, z nichž většina byla vydána v jediném českém impaktovaném psychologickém časopise – Československé psychologii. Vědecké publikační výstupy mapovaly postupně dílčí výsledky týkající se externalizované psychopatologie a byly završeny článkem v SAGE časopise Journal of Early Adolescence. Dalším publikačním počinem, který shrnuje výsledky projektu SAHA, je právě tato kniha.

I když data získaná v roce 2003 a 2004 nejsou podle mnohých měřítek „up-to-date“, považujeme je stále za aktuální. Rizikové a antisociální chování není problémem posledních polistopadových generací, ale je přítomno v každé generaci, jen se liší jeho projevy, které jsou historicky a kulturně podmíněné.

Veronika Nielsen Sobotková

Úvod

Rizikové a antisociální chování dětí a dospívajících je vždy přítomno v každé generaci. Takové chování lze do určité míry považovat za normativní součást vývoje. V každé generaci má navíc svoje historické a kulturně specifické projevy. Tato kniha se věnuje rizikovému a antisociálnímu chování na začátku 21. století, a to u mladších adolescentů – tedy ve věku, kdy jedinec už není dítětem, ale ještě není v pravém slova smyslu adolescentem (od 11 do 14 let). Toto období je považováno za fázi, kdy dochází ke strmému nárůstu všech forem rizikového chování.

Problematice rizikového a antisociálního chování v rané adolescenci není v České republice věnována dostatečná vědecká pozornost, většina studií i preventivních a intervenčních programů je zaměřena na dospívající ve věku přibližně 15–18 let. To se ale podle posledních výzkumů v této oblasti ukazuje jako neefektivní a špatně zacílené. Proto jsme si dali v této publikaci za úkol vědecky zmapovat oblast rizikového a antisociálního chování v rané adolescenci, které v tomto věkovém období má mimo jiné podobu záškoláctví, lhaní, šikany, kyberšikany, krádeží, vandalismu, závislosti, rizikového sexuálního chování, nezdravých stravovacích návyků či extremismu.

Pro období dospívání, adolescence, je typické získávání nezávislosti, především na rodičích. Je normální, že dospívající bojují proti autoritám a posunují dosavadní hranice. Je to přirozené chování na cestě k dospělosti, za nezávislostí. Neznamená to ovšem, že by po celou dobu získávání autonomie byli adolescenti schopni a ochotni testovat hranice pouze společensky přijatelným způsobem; právě naopak. Pouze zlomek z dospívající populace vyroste, aniž by zažil nebo prožil jedinou formu antisociálního nebo rizikového chování. U většiny je tomu naopak. Je nesmyslné si myslet, že většina dospívajících „propluje“ druhou dekádou života, aniž by byli šikanováni nebo je nepokoušelo antisociální či rizikové chování vrstevníků. Adolescenti jsou zvídaví a testují sebe i okolí, co ještě je přijatelné chování a co už ne. Dobrá zpráva je, že většina z nich z toho vyroste.

Jedním z nejběžnějších projevů antisociálního chování u dospívajících je šikana, která někdy přerůstá ve výhrůžky a násilí. Navíc často jak agresoři, tak oběti šikany v dospělosti trpí poruchami adjustace. Destruktivní jednání jako braní drog, vandalismus, krádeže nebo obtěžování (harassment) na první pohled v tomto věku nevypadají jako „něco závažného“, ale mohou mít dlouhodobé důsledky. Mladí dospělí, kteří byli terčem antisociálního chování, mohou trpět depresemi a narušením schopnosti zvládat stres. Někteří dospívající dokonce v důsledku obtěžování nebo šikanování páchají sebevraždy. Pro celou společnost by mělo být důležité umět zvládnout prevenci rizikového a antisociálního chování, neboť člověk s problémy pramenícími z negativních zážitků v dospívání může mít problémy i v dospělosti a představovat tak pro ekonomiku i zdravotnictví další zátěž. V posledních letech se negativním efektům šikanování věnují hodně i média – například prevalence elektronické komunikace dala vzniknout tzv. kyberšikaně, která probíhá, i když je dítě v bezpečném prostředí domova, a ne kupříkladu ve škole.

Jak již bylo řečeno, adolescenti testují hranice, mantinely, zkoušejí, co je pro společnost ještě přijatelné a co je už nepřijatelné chování. Ale kde je hranice? Schopnost uvědomit si, kdy už je to, co bylo řečeno nebo provedeno, za hranicí, je jedním z důležitých úkolů dospívání. Posouvat mantinely a jednou či dvakrát „přestřelit“ je něco jiného než si z antisociálního způsobu chování udělat standard; lhát, krást, vyhrožovat ostatním a páchat různé násilné nebo vandalské činy – to není normální součást dospívání. Adolescenti, kteří se takto chovají, nedělají jen rozruch, ale seriózně ničí život sobě i jiným.

Cílem této knihy bylo nejprve zmapovat a komplexně a systematicky popsat problematiku rizikového, ale především antisociálního chování. K ilustraci problematiky antisociálního chování a všeho, co s ním souvisí, jsme použili rozsáhlé množství vědeckých výzkumů, především zahraničních. Stěžejní a nedílnou součástí knihy je také prezentování výsledků našeho výzkumu, který jsme na přelomu let 2003/2004 provedli na základních školách v celé České republice, resp. ve všech krajských městech, včetně hlavního města. Cílem projektu bylo získat podrobné poznatky o sociálním a zdravotním vývoji české mládeže. Nejprve jsme zjistili prevalenci (rozšíření, výskyt) antisociálního chování a následně jsme vytvořili empirické typy založené na projevech antisociálního chování, přičemž jsme posléze tyto typy porovnali ve třech nejdůležitějších kontextech vývoje – rodiny, školy a také prostředí vrstevníků a nakonec v užívání návykových látek.

Uspořádání knihy

Jednotlivé kapitoly na sebe logicky navazují, v první kapitole se budeme věnovat vlastnímu projektu SAHA, v druhé kapitole vývojovému období adolescence, ve třetí kapitole rizikovému chování, ve čtvrté kapitole antisociálnímu chování, v páté kapitole typologii antisociálního chování, v šesté kapitole antisociálnímu chování a užívání návykových látek a v sedmé kapitole antisociálnímu chování a třem nejdůležitějším kontextům vývoje – rodině, škole a prostředí vrstevníků. Osmá kapitola je pak shrnující. Na konci každé kapitoly (počínaje kapitolou 4) je vždy zařazena část věnovaná prezentování výsledků našeho výzkumu tak, aby bylo možné teoretické poznatky ihned demonstrovat v praxi.

Kniha je určena především psychologům, pedagogům, sociálním pracovníkům a studentům těchto oborů, lidem z pomáhajících profesí a v neposlední řadě také rodičům, kteří se o tuto oblast vývoje v adolescenci zajímají.

1.Sociální a zdravotní vývoj školní mládeže – projekt SAHA

V úvodu knihy si nejprve přiblížíme projekt, díky němuž jsme získávali informace o rizikovém a antisociálním chování adolescentů v České republice. Podrobně popíšeme nejen projekt, ale i použitou výzkumnou metodu a soubor respondentů, od kterých jsme shromažďovali data. Dále v této kapitole popíšeme způsob prezentace našich výsledků vztahujících se k tématům jednotlivých kapitol a také vyjmenujeme použité metody statistické analýzy dat.

1.1Projekt SAHA

Projekt Rizikové faktory školního, sociálního a zdravotního vývoje školní mládeže byl v letech 2003–2004 v Psychologickém ústavu Akademie věd ČR společně s Dětskou psychiatrickou klinikou 2. lékařské fakulty UK v Praze zpracován jako národní část mezinárodního projektu SAHA (The Social And Health Assessment), který vznikl v Centru pro dětská studia na Yale University, New Haven, USA (Yale Child Study Center – YCSC). Centrum pro dětská studia na Yale se zabývá především zlepšením duševního zdraví dětí a rodin, porozuměním jejich psychologickým a vývojovým potřebám a léčbě a prevenci dětských duševních chorob prostřednictvím integrace výzkumu, klinické praxe a odborné přípravy. Toto výzkumné centrum na jedné z nejprestižnějších univerzit v USA se věnuje výzkumu dětí více než sto let, v současnosti zde běží pozoruhodné a vynikající programy v oblastech, jako je autismus a s ním související poruchy, Tourettův syndrom, obsedantně-kompulzivní poruchy, komunitní duševní zdraví, neurovědy a neurobiologie. Centrum se zabývalo také mezikulturními aspekty duševního zdraví a vývojovou psychopatologií u dětí a adolescentů (Program on International Child & Adolescent Mental Health – PICAMH). Kromě výzkumné činnosti tento program nabízel i výcvik v oblasti duševního zdraví dětí a mládeže. Hlavním smyslem projektu PICAMH bylo pak využívat vědecké poznatky při tvorbě politických a preventivních programů zaměřených na děti a dospívající. V současnosti je již program ukončen, ovšem v YCSC i nadále pokračují i v této linii výzkumu a výcviku.

Projekt SAHA je široce založený dotazníkový průzkum zaměřený na dospívající z městských oblastí. Zabývá se protektivními a rizikovými faktory sociálního a zdravotního vývoje školní mládeže, podrobněji pak duševním zdravím, sociálními vztahy a podmínkami života dětí a dospívajících. Nejde o primárně epidemiologickou nebo monitorovací studii, lze ji však k těmto účelům využít.

Studie SAHA se v USA od od roku 1990 provedla několikrát, mimo USA byla provedena v Belgii, Rusku, Surinamu, Koreji a Německu. Orientuje se na mladší věkové skupiny – 12, 14 a 16 let.

V České republice byl projekt SAHA realizován v letech 2003–2004 Psychologickým ústavem AV ČR společně s Dětskou psychiatrickou klinikou 2. lékařské fakulty UK a FN Motol v Praze a byl podpořen Programem pro podporu cíleného vývoje a výzkumu. Potenciálními uživateli výsledků projektu jsou instituce zabývající se výzkumem a prevencí rizikového chování mládeže, sociálně patologickými jevy a léčbou duševních poruch vzniklých v důsledku rizikového chování (např. Rada vlády pro koordinaci protidrogové politiky, Asociace nestátních organizací, Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy, Ministerstvo vnitra, Ministerstvo zdravotnictví, Státní zdravotní ústav, Psychiatrické centrum Praha apod).

U studie SAHA není k dispozici komplexní mezinárodní srovnání (tzn. nejsou studie, které by srovnávaly všechny země, kde proběhl výzkum ve všech položkách SAHA dotazníku, ale pouze vybrané a ve vybraných aspektech, např. Schwab-Stone, Koposov, Vermeiren, Ruchkin, 2012), její výsledky jsou však kongruentní se studiemi ESPAD (European School Survey Project on Alcohol and Other Drugs – Evropská školní studie o alkoholu a jiných drogách) a HBSC (Health Behavior in School-aged Children – Mezinárodní výzkumná studie o zdraví a životním stylu dětí a školáků) (viz kapitola 3; Blatný a kol., 2004a, b, c). Výzkum SAHA prokázal relativně vysokou prevalenci (výskyt) rizikového chování především v oblasti antisociálního chování, užívání návykových látek a sexuálního chování. Jako nejfrekventovanější antisociální chování byly zjištěny fyzické souboje (obdobně jako ve studii HBSC), ničení veřejného majetku a krádeže v obchodech. Byla prokázána vysoká spotřeba všech návykových látek, prevalence užívání návykových látek je podobná hodnotám ze studie ESPAD. Pokud jde o sexuální chování, jen něco málo přes polovinu sexuálně aktivních adolescentů používá kondom a mezi sexuálně aktivními osobami je vysoký výskyt dalšího rizikového chování (vysoký počet sexuálních partnerů, sexuální styk po požití alkoholu a drog).

Význam podobných studií spočívá v samotném monitoringu a informování o rizikovém chování a rizikových faktorech vývoje dětí a dospívajících

Vzhledem k tomu, že jako období kritické pro rozvoj rizikového chování se ukazuje raná adolescence, kdy dochází ke strmému nárůstu všech forem rizikového chování (Craig, Harel, 2004; Gabhainn, 2004; Blatný a kol., 2006), zaměřili jsme se v české části výzkumu SAHA právě na nižší věkové kategorie, a to na dospívající ve věkových kohortách 12 a 14 let. Vedly nás k tomu tři důvody:

1.V českém a slovenském výzkumu se studie věnované rizikovému chování dospívajících nejčastěji zabývají věkovým obdobím střední adolescence (14–19 let), pouze asi pětina studií byla provedena s dětmi mladšími 14 let (Blatný a kol., 2005).

2.Právě výše zmíněné kritické období pro rozvoj rizikového chování – tedy raná adolescence (11 let) (Craig, Harel, 2004; Gabhainn, 2004; Blatný a kol., 2006). S postupujícím věkem antisociální chování v převážné většině samo odeznívá, a to po dosažení dospělosti (Moffitt, 1993; Moffitt a kol., 2001; Morizot, LeBlanc, 2005) nebo podle studie Smartové a kol. (2004) dokonce již ve věku 17–18 let.

3.Dospívající se v 15 letech stávají v České republice z právního hlediska mladistvými, za své chování již nesou trestní zodpovědnost (Blatný a kol., 2006), ačkoliv i v tomto věku stále mohou mít obtíže s rozlišením adekvátnosti a přiměřenosti svého chování.

Z hlediska náplně antisociálního chování jsme se soustředili na ty jeho projevy, které byly empiricky ověřené jako typické pro období adolescence (Silbereisen, Noack, 1988; Bonino, Cattelino, Ciairano, 2005). Jelikož jsme v rámci sběru dat v tomto výzkumu získali data i od 16letých dospívajících, v kapitole o antisociálním chování věnujeme na závěr pozornost prevalenci (výskytu) antisociálního chování ve všech třech věkových kohortách – 12, 14 a 16 let.

Dále jsme se v české části výzkumu SAHA postupně zaměřili na podrobnou analýzu antisociálního chování. Dospívající s různou mírou antisociálních projevů v chování jsme porovnali a zkoumali z hlediska:

1.Užívání návykových látek:

a)kouření,

b)konzumace alkoholu,

c)užívání marihuany,

d)užívání tvrdých drog;

2.kontextu rodiny:

a)demografických proměnných,

b)aspektů výchovy;

3.kontextu školy: školní prostředí a vztah ke škole;

4.kontextu vrstevníků:

a)celkový počet přátel, blízkých přátel,

b)kontakty s vrstevníky s rizikovým chováním.

1.2Dotazník SAHA

Dotazníkový formulář vychází z anglické verze dotazníku SAHA, studuje dětskou a adolescentní psychopatologii v multikulturní perspektivě.

Dotazník SAHA vytvořený Weissbergem a kol. (1991) a adaptovaný Schwab-Stoneovou a kol. (1999), pracovníky Yale Child Study Center, sleduje jak samotné rizikové chování (antisociální chování, užívání návykových látek, sexuálně rizikové chování), tak i široké spektrum psychosociálních faktorů, které mohou s rizikovým chováním souviset (rodinné zázemí, školní prostředí, šikana, kvalita prostředí, expozice násilí, psychiatrické poruchy). Podrobnosti o dotazníku uvádějí Blatný a kol. (2004).

Dotazník obsahuje celkem 375 položek, rozdělených do dvou velkých okruhů otázek a škál:

■zdroje rizik a protektivní činitelé:

•demografické údaje (věk, pohlaví, rodina, víra),

•vztahy s rodiči (styly výchovy),

•zájmové činnosti, volný čas, vrstevníci,

•škola (školní prostředí, vztah ke škole, motivace ke studiu, šikana),

•komunita (percipovaná kvalita prostředí, expozice násilí),

•postoje (prosociální postoje, percepce rizik, názory na legitimizaci násilí, očekávání do budoucnosti);

■dopady na chování a duševní zdraví:

•internalizovaná psychopatologie (traumatický stres, deprese, somatizace, problémy s jídlem, úzkost, somatická anxieta),

•externalizovaná psychopatologie (antisociální chování, zapojení do gangu),

•užívání návykových látek (alkohol, cigarety, marihuana, tvrdé drogy),

•sexuální chování (názory, zkušenosti, rizikové chování).

Metoda byla přeložena týmem překladatelů do českého jazyka, některé položky byly obsahově upraveny vzhledem ke specificky českým reáliím, např. položka týkající se zneužívání návykových látek, přesněji tvrdých drog. Má podobu seznamu látek, u kterých respondent odpovídá, kolikrát a zda vůbec tuto látku někdy užil. V anglické verzi se vyskytují látky jako andělský prach nebo crack (typicky americké drogy), my jsme navíc zařadili pervitin a lysohlávky (houbičky) jako typicky české drogy.

Dotazník administrovali zaškolení tazatelé se souhlasem zákonných zástupců, anonymně, během dvou vyučovacích hodin v prostředí školní třídy.

1.3Soubor

Výzkumu se zúčastnili dospívající zapojení do této mezinárodní studie, zaměřené na rizikové a protektivní faktory psychosociálního vývoje dětí a adolescentů. Vzorek adolescentní populace byl sestaven na základě stratifikovaného pravděpodobnostního výběru škol podle místa a typu školy tak, aby reprezentoval národní soubor dospívajících z městských oblastí[1] v České republice. Výzkum byl proveden ve městech s větším počtem obyvatel, kritériem bylo, zda jde o krajské město. Do výzkumu byly zahrnuty pouze běžné školy s curriculem základní škola a střední školy na ně navazující. Sběr dat proběhl v období od října 2003 do února 2004.

Soubor byl sestaven ze tří věkových kohort – 12letých (7. třída ZŠ a odpovídající ročníky víceletých gymnázií), 14letých (9. třída ZŠ a odpovídající ročníky víceletých gymnázií) a 16letých (2. ročník středních škol a jeho ekvivalenty). Střední školy byly proporcionálně vybrány tak, aby reprezentovaly různé typy vzdělávání v České republice: do výzkumu byla zařazena gymnázia, střední odborné školy, střední odborná učiliště a střední umělecké školy. Jak jsme již psali výše, v této knize jsme se ale zaměřili pouze na kohorty 12letých a 14letých. Jediná kapitola, kde prezentujeme výsledky i od kohorty 16letých, je kapitola 4 o antisociálním chování, kde podrobně analyzujeme prevalenci tohoto chování u všech tří věkových kohort.

Velikost souboru byla celkem 4 980 žáků a studentů ze 150 škol – 1 471 žáků v kohortě 12letých, 1 552 žáků v kohortě 14letých a 1 957 studentů v kohortě 16letých. Efektivní velikost souboru po vyloučení nekompletních a nekonzistentně vyplněných dotazníků byla 4 876 osob (1 447 v kohortě 12letých, 1 526 v kohortě 14letých a 1 903 v kohortě 16letých). Celkem bylo vyloučeno 133 osob: 104 (2,1 %) pro vysoce inkonzistentní (rozporné) odpovědi a 29 (0,6 %) proto, že neudaly pohlaví. Dívky mírně převažovaly ve všech kohortách, přičemž celkový poměr chlapců a dívek v souboru byl 44 : 56 %. Rasová a etnická příslušnost nebyla zjišťována, neboť tato informace není vyžadována ani v rámci národního cenzu. Další sociodemografické údaje jsou uvedeny v tabulce 1.1.

Tab. 1.1 Demografické charakteristiky souboru (v procentech, kromě věku)

Celý soubor
(N = 4 876)

Chlapci
(56,0)

Dívky
(44,0)

Věk (průměr)

14,7

14,7

14,7

Rodiny s jedním rodičem

23,9

23,9

23,8

Vzdělání matky

(střední a vyšší)

95,5

95,9

95,1

Vzdělání otce

(střední a vyšší)

94,9

94,8

94,9

Zaměstnanost rodičů

oba rodiče zaměstnáni

jeden rodič nezaměstnán

oba rodiče nezaměstnáni

85,9

12,8

1,3

86,2

12,4

1,4

85,6

13,3

1,2

Města zahrnutá do studie

Brno

České Budějovice

Hradec Králové

Jihlava

Karlovy Vary

Liberec

Olomouc

Ostrava

Pardubice

Plzeň

Praha

Ústí nad Labem

Zlín

12,4

3,7

3,3

3,1

1,5

4,1

3,5

10,1

2,3

6,9

42,5

2,4

4,2

10,3

3,2

2,1

2,6

1,2

3,8

4,1

11,9

2,0

6,0

46,4

2,9

3,6

13,9

4,1

4,2

3,5

1,8

4,4

3,1

8,8

2,6

7,5

39,5

2,0

4,7

Velikost města

velká města

malá města

71,9

28,1

74,5

25,5

69,7

30,3

Více než 95 % adolescentů uvedlo, že alespoň jeden z jejich rodičů má střední a vyšší vzdělání, a 86 % adolescentů uvedlo, že oba jejich rodiče jsou zaměstnaní. Téměř 24 % dotazovaných uvedlo, že pocházejí z rodiny s jedním rodičem. Podle velikosti sídla byly vytvořeny dvě kategorie měst: velká města (Praha, Brno, Ostrava, Plzeň) a malá města (zbývající krajská města), viz mapa na obrázku 1.1.

Obr. 1.1 Mapa ČR s výrazněnými městy, ve kterých byl prováděn výzkum SAHA

1.4Prezentace výsledků

V této knize neprezentujeme všechny výsledky výzkumu SAHA. Tak rozsáhlá dotazníková baterie, jakou SAHA dotazník je, při analýzách přináší mnoho výstupů, ze kterých jsme vybrali pouze odpovídající tématu této knihy. Vzhledem k tomu, že nejde o čistě vědeckou publikaci a očekáváme, že jejími čtenáři budou i lidé, kteří s adolescenty pracují, jako jsou učitelé, vychovatelé, psychologové a pomáhající profese, rozhodli jsme se prezentovat data v ne typicky vědecké, ale spíše v populární podobě, aby byly výsledky snadno čitelné pro všechny čtenáře. Mnoho výsledků je tedy prezentováno graficky a v přehledných tabulkách. Pokud by však čtenář měl zájem o kompletní prezentaci výsledků provedených statistických analýz, lze je nalézt v originálních studiích, jež jsou vždy citovány v příslušných kapitolách.

1.5Statistické analýzy dat

Všechny statistické analýzy jsme provedli v počítačovém programu SPSS. Hlavním tématem knihy je antisociální chování, jako první jsme v rámci statistické analýzy dat provedli deskriptivní statistiky škály antisociálního chování a prezentovali výsledky o prevalenci (výskytu) tohoto chování. Poté jsme vytvořili typologii dospívajících podle povahy a míry antisociálního chování pomocí nehierarchické shlukové analýzy (k-means v programu SPSS) na položkách škály antisociálního chování dotazníku SAHA. Pro porovnání identifikovaných typů byla použita buď jednorozměrná analýza rozptylu – ANOVA (aspekty výchovy: konzistence ve výchově, zájem, kontrola, vřelost; škály školního prostředí a vztahu ke škole; škála důvěrných vztahů s vrstevníky, škála kontaktů s delikventními vrstevníky, škála kontaktů s vrstevníky s abúzem) nebo Pearsonův chí-kvadrát (demografické proměnné, škály užívání návykových látek: kouření cigaret, užívání marihuany, užívání ostatních návykových látek) a také Kruskal-Wallisův test v případě nenormálního rozložení sledovaných proměnných (užívání alkoholu).

Vzhledem k tomu, že studie SAHA je součástí výše zmíněného projektu PICAMH (Program on International Child & Adolescent Mental Health), který je primárně zaměřen na děti a mladší adolescenty, a vzhledem k tomu, že i náš výzkum SAHA byl zaměřen na mladší adolescenty, následující kapitola se bude věnovat tomuto vývojovém období – adolescenci.

1 Mezinárodní projekt SAHA (Social And Health Assessment) je mandatorně zaměřen na adolescenty z městských oblastí (podrobněji viz Blatný a kol., 2004).

2.Adolescence

O adolescenci se píše v každé učebnici vývojové psychologie, v této knize k vývojovému období adolescence přistupujeme především z hlediska rizikového a antisociálního chování, i když i zde se budeme zaobírat tématy čistě vývojovými. Nejprve nahlédneme změny v pojímání období dospívání v průběhu historie, poté se zaměříme na historické změny v přístupu k antisociálnímu chování a trestům. Další významnou kapitolou je exkurz do dějin vědeckého zkoumání adolescence. Po tomto „historickém“ úvodu se budeme věnovat popisu období adolescence, oblastmi vývoje i vývojovými úkoly, sebepojetím v adolescenci a na závět také zdravým a rizikovým chováním v dospívání.

2.1Historický exkurz v pojímání adolescence

Poprvé se termín „adolescence“ objevil v 15. století – byl odvozen z latinského slova adolescere, což v překladu znamená „vyrůst“ či „dospět“ (Lerner, Steinberg, 2009). Historický pohled na období adolescence odpovídá celkovému pohledu na člověka. O adolescenci jako samostatném vývojovém období se jako první zmiňovali již filozofové ve starém Řecku. Ve středověkém pohledu na člověka však přechod mezi dětstvím a dospělostí neexistuje – dítě se rovnou stává dospělým, ať již požadavky na oblékání, či celkovým životním stylem. Vstup do dospělosti byl dán dosažením pohlavní zralosti, bez možnosti volby povolání, partnera či vyznání, jedinec převzal při jakémsi iniciačním obřadu předem dané role, kterým se učil „za pochodu“, bez přípravné fáze. Až období renesance (14.–17. století), a především osvícenství (18. století) přineslo spolu s celkovým novým pohledem na život i nový pohled na toto vývojové období.

Jan Amos Komenský (1592–1670) upozornil na věkové a individuální zvláštnosti dětí a jako první se pokusil o periodizaci vývoje jedince:

■dítě – od 1 roku do 7 let;

■pachole – od 7 do 14 let;

■mládenec – od 14 do 21 let;

■jinoch – od 21 do 28 let;

■muž – od 28 do 35 let;

■starý muž – od 35 do 42 let;

■kmet – od 42 let výše.

Jean Jacques Rousseau (1712–1778) ve svém díle Emil čili o výchově (Émile ou de l’éducation, 1762) hovoří o etapách vývoje a adolescenci umisťuje mezi 15. a 20. rok života (Macek, 1999).

Postupně se ukotvilo nové postavení dítěte ve společnosti a s tím také nové požadavky na výchovu – škola přestávala být záležitostí náboženskou a stávala se záležitostí světskou. V 18. století vznikla škola obecná a Marie Terezie v roce 1763 zavedla povinnou školní docházku – škola se stala věcí veřejnou a přešla pod správu státu. Změnilo se celkové postavení dítěte ve společnosti, začalo se také kriticky pohlížet na dětskou práci a zavedením povinné školní docházky došlo k většímu oddělení sociálních světů mladých a dospělých. Na přelomu 19. a 20. století v důsledku hospodářsko-politických změn v Evropě vznikly zákony, které omezovaly práci dospívajících a které také stanovily různé formy sekundárního vzdělávání (Krejčová, 2011), neboť s rozvojem vědy a techniky postupně rostly nároky na odbornost pracovníků, čímž se logicky prodloužila profesní příprava a odložil se tak vstup do dospělosti.

2.2Historický exkurz v pojímání antisociálního chování a trestů

Chování, které nebylo tolerováno společností, které překračovalo nejdříve sociální ustanovení dané tradicí a později normy společnosti, a způsoby trestání takového chování se taktéž proměňovaly v historickém čase (Večerka a kol., 2004). Již Chammurapiho zákoník hovoří o tom, že „synovi, který udeří svého otce, mají být jeho ruce uťaty“ (Quay, 1987), nicméně neurčuje, od jakého věku tento zákon platí. I v bibli, v knize Exodus, stojí, že „ten, kdo proklíná svého otce či matku, by měl být určitě potrestán smrtí“ (Hrušková, 2000). Tělesné tresty nebyly neobvyklé již od starověku, sloužily k zajištění a udržování disciplíny, běžné bylo bití holí či šlehání bičem. Obzvláště vynalézaví byli v tomto ohledu ve starověké Spartě, kde i velice kruté týrání bylo považováno za lehčí trest (zcela běžným trestem bylo bičování, při kterém se nesměla projevit bolest, jinak byl trest ještě krutější), sloužící k posílení těla i ducha budoucího vojáka.

Ve Spartě, militaristickém státě, vojenské a politické mocnosti po celé klasické období starověku, byl cílem výchovy chlapců udatný voják, schopný kontrolovat a ovládat porobené obyvatelstvo (Kalašová, 2004). Děti, které se po narození zdály slabé, byly bez milosti zabity. Chlapci byli od sedmého roku rodičům odebíráni a společně přísně vychováváni pod státním dozorem v družinách, rozdělených podle věku. Každá družina byla vedena dvacetiletým mužem, kterého musela bezpodmínečně poslouchat, za neposlušnost byli chlapci mrskáni důtkami. Učili se skromnosti ve všem, v jídle, pití, oblékání, bydlení. Měli jediný kus oděvu, byli prostovlasí, bosí a špinaví. Cvičili se v běhu, zápolení, skoku dalekém, vrhání oštěpem a diskem, učili se čtení, psaní, hudbě, zpěvu a tanci. Od dvanácti let byla jejich výchova ještě tvrdší. Jídla měli ještě méně, mohli si ale přilepšovat krádežemi – cvičila se tím jejich chytrost a obratnost. Kdo se nedal chytit, byl pochválen, kdo byl při krádeži přistižen, byl přísně potrestán. Po patnáctém roce věku spali hoši jen na holém rákosí, otužovali se koupelemi v řece. Na důkaz své tělesné odolnosti byli vybraní jedinci každoročně na začátku jara mrskáni před oltářem bohyně Artemidy, aby se dosáhlo omlazení jarní přírody. Při tom nesměli projevit bolest; někdy během mrskání zemřeli. V osmnácti letech se stali dospělými, podstoupili vojenský výcvik a účastnili se služby – ve dne se ukrývali a v noci se vydávali na výpravy proti heilótům, původním porobeným obyvatelům. Ve dvaceti letech se stali vojáky, spali ve společném stanu a museli se účastnit společného stravování. Teprve ve třiceti letech se stávali plnoprávnými občany a mohli si založit vlastní rodinu. Dívky byly ponechávány i po sedmém roce věku doma, vyučovali je gymnastice a tanci, a dokonce závodily. Co se týká výchovy dívek, Sparta jí věnovala značnou pozornost, a to z důvodů jednak branných (ženy chránily město po odchodu mužů do války), jednak eugenických (bral se zřetel k úloze rodičky zdravých dětí vzhledem k malému počtu obyvatel). Spartské dívky se cvičily v pětiboji, ve skocích, v tanci, míčových hrách a soutěžily i s chlapci při slavnostech, stejně jako chlapci neoblečeny. Takto se připravovala manželská spojení mladých lidí, kteří se k sobě jednak dobře hodili a jednak ve svých dětech dávali Spartě budoucí statné děti (Kalašová, 2004).

V římské říši bylo dítě do sedmi let zcela trestně neodpovědné, teprve u chlapců od čtrnácti a u dívek od dvanácti let byla plná trestní odpovědnost. Zcela obvyklým trestem bylo bičování po zádech a ramenou nebo mlácení holí po hýždích, veřejně a do krve; maximálním trestem dle zákona bylo čtyřicet ran (Kincl a kol., 1995).

Mladiství pachatelé byli v průběhu dalších staletí za své delikty různě přísně trestáni, tresty se lišily nejen stát od státu, ale doslova soudce od soudce. Postupně se utvářel mix tradic římského, anglosaského a kanonického práva. Princip rovnosti před zákonem měl za důsledek to, že děti od čtrnácti let mohly být vězněny, mučeny (většinou pouze v případě hrdelního zločinu) i oběšeny (Večerka a kol., 2004). Ve středověku byly tělesné tresty běžné, navíc s výrazným náboženským podtextem – sloužily k posílení sebeovládání a staly se běžným výchovným prostředkem na školách, které v té době byly všechny pod správou církve. Už v 11. století se canterburský arcibiskup, svatý Anselm, vyslovil proti bezuzdnému používání trestů ve škole. Zhruba od 15. století díky rozvoji humanismu a renesance se od trestů ve školách postupně upouštělo, v rodinách však i nadále zůstávaly běžným výchovným prostředkem.

Na českém území dlouho nebyl jednotný zákoník trestního práva (Zezulová, 1997). Platilo různé obyčejové právo, které se vlivem církevní a knížecí moci vyvinulo v jednotné zemské obyčejové právo. Delikvence byla do 16. století stíhána bez ohledu na věk pachatele a trest určoval konkrétní soudce. Někdy byl pachatel zcela zproštěn viny, jindy byl trest smrti vykonán na dvanáctiletém dítěti. V té době byla například u krádeže trestní odpovědnost stanovena na osmnáct let u mužů a patnáct let u žen. Obnovené zřízení zemské stanovilo roku 1627 věkovou hranici dospělosti na dvacet let u mužů a na patnáct let u žen. Stále však nebylo zákonem upraveno právní postavení mládeže. Hrdelní řád císaře Josefa I. z roku 1707 oficiálně prohlásil mladý věk za polehčující okolnost, stanovil, že „pachatel je mladý, a proto rozumu nedostatečného, když chlapec ještě nedosáhl věku osmnácti let a dívka patnácti let“ (Zezulová, 1997). Nedospělý pachatel neměl způsobilost vypovídat jako svědek a nesměl být podrobován mučení. Hrdelní řád Marie Terezie z roku 1768 zavedl tři věkové kategorie „nedospělých“ pachatelů: dítě (do sedmi let), které nebylo trestně odpovědné, nedospělec (do čtrnácti let) se sníženou trestní odpovědností a mladistvý (do šestnácti let) s plnou trestní odpovědností a uznáním mladistvého věku za polehčující okolnost. Rakouský trestní zákon dělil nedospělé pachatele do podobných skupin jako tereziánský hrdelní řád a zavedl navíc výkon trestu nedospělých na odděleném místě či posuzování činu podle závažnosti, povahy činu atd. Postihem za porušení kázně u mladistvých byl tělesný trest a nejčastěji šlo o bití, mrskání, vystavení na pranýř, okovy ve vězení. Tělesné tresty v této podobě byly na našem území zrušeny až v roce 1867 (Vaníčková, 2004). Za vlády Františka Josefa I. (vládl 1848–1916) byly trestné činy mladých delikventů ve věku do deseti let ze zákona ponechány k potrestání rodičům. Zločiny dětí mezi desátým a čtrnáctým rokem byly trestány jako přestupky, a to uzavřením v odděleném místě po dobu od jednoho do šesti měsíců. S tímto trestem měla být spojena přiměřená práce a vyučování vedené duchovním správcem či katechetou. Pachatelé ve věku od čtrnácti do osmnácti let byli nazýváni mladistvými a při výměře trestu se k jejich věku přihlíželo (Kýr, 2008). Mladí pachatelé do osmnácti let mohli být umísťováni do polepšovacích ústavů a alternativou trestu vězení pro dospělé bylo umísťování do donucovacích pracoven (což byly nápravné instituce, kde byli vedeni prací pod dozorem ke spořádanému životu). Samostatné trestní právo a soudnictví ve věcech delikventní mládeže bylo poprvé na území naší republiky upraveno zákonem v roce 1931, kde také byla stanovena hranice trestní odpovědnosti na patnáctý rok věku. Samostatné soudnictví nad mládeží bylo však zákonem z roku 1950 včleněno zpět do obecných trestněprávních předpisů a tak to zůstalo až do roku 2003, kdy byl přijat zákon o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže. Trestnímu právu mládeže se tak konečně dostalo významného postavení v rámci právní ochrany dětí v České republice.

2.3Historický exkurz ve vědeckém zkoumání adolescence

Vědecké zkoumání období adolescence čítá přibližně sto let, přičemž lze toto zkoumání rozdělit do tří překrývajících se etap; dnes stojíme na prahu etapy třetí (Steinberg, Lerner, 2004).

Obr. 2.1 Tři etapy výzkumu adolescence

2.3.1První etapa: velké teorie a ateoretický výzkum

Tato etapa začala na počátku 20. století a trvala přibližně sedmdesát let. Vyznačovala se vznikem velkých teoretických modelů vývoje, které měly podle tehdejšího pohledu pokrýt všechny aspekty vývoje v období dospívání. Ovšem nejvýznamnější výzkumné studie adolescence z tohoto období lze charakterizovat jako jakási ateoretická (na teorii nezávislá) a deskriptivní pojednání. Tato fáze vědeckého studia adolescence byla iniciována prací Grandville Stanley Halla (1844–1924) a jeho dvoudílné monografie Adolescence, která byla poprvé vydána již v roce 1904 a v níž Hall vychází z darwinistické koncepce. Hall přetavil myšlenky průkopníka embryologie Ernsta Haeckela (1834–1919) do teorie celoživotního vývoje člověka (life-span human development). Haeckel rozpracoval tzv. teorii rekapitulace, která postuluje, že vývoj embrya každého druhu opakuje evoluční (fylogenetický) vývoj daného druhu. Hall rozšířil Haeckelovu ideu rekapitulace v prenatálním období na teorii vývoje lidského chování. Podle Halla adolescence a adolescentní chování reprezentuje přechod mezi fylogenetickými obdobími vývoje člověka od divokého, zvířecího k civilizovanému. Hall pojímal adolescenci jako období bouře a vzdoru, univerzálního a nevyhnutelného přerodu.

Hallovu teorii adolescence nelze určitě jako překonanou zcela odmítnout. Hall před více než sto lety zaznamenal (Hallovy závěry jsou založeny na pozorování) v období dospívání, přesněji mezi dvanáctým a čtrnáctým rokem, častější výskyt delikventního chování, který přetrvává několik následujících let, vrcholí okolo osmnáctého roku a pak zprudka klesá. Tyto poznatky odpovídají pozdějším zjištěním (Gottfredson, Hirschi, 1990). Hall (Hall, 1904) navíc dokonce rozděluje v souladu s moderními teoriemi kriminality a antisociálního chování (např. Moffitt, 1993) delikventy na dvě skupiny, s celoživotní a adolescencí omezenou delikvencí. Pro tyto dvě skupiny adolescentů je určující přítomnost či nepřítomnost rizikových faktorů v dětství, které u delikventů s adolescencí limitovanou delikvencí nejsou přítomny, ale celoživotní delikventy provází nejen v dětství, ale i v následujících fázích života. Hall dokonce v souvislosti s charakteristickým chováním adolescentů – hledání nového a zrychlenými procesy v dospívání – dává do souvislosti intenzivní potřebu vzrušení a touhu po nových a silných pocitech, která úzce souvisí s rizikovým chováním dospívajících. Píše také, že prevalence rizikového chování přímo souvisí s okruhem přátel. Jeho poznatky z oblasti rizikového chování, nárůstu kriminality v dospívání a specifických vzorců delikvence jsou platné dodnes (Arnett, 2006).

Pro tuto etapu jsou charakteristické tzv. velké modely vývoje (např. Eriksonův či Freudův). Nicméně hlavní empirické studie adolescence v tomto období nebyly primárně řízeny teorií či testující určitou hypotézu, ale byly to ateoretické, deskriptivní studie (Lerner, Steinberg, 2009). Propast mezi teorií a empirickým výzkumem byla obrovská. Také teorie kognitivního vývoje Jeana Piageta (publikoval ji v roce 1958 společně s B. Inhelderem) spadá do tohoto období, nabízí však více integrativní pohled než uvedené modely a podnítila empirický výzkum. Hlavní myšlenkou Piagetova modelu byla formální, logická struktura vývoje, ne období adolescence jako takové. Přestože ve své teorii nevyjádřil zájem o širší škálu biologických, emocionálních, osobnostních, sociálních a společenských faktorů ovlivňujících období adolescence, nezastavilo to zájem o jeho myšlenky jakožto rámce pro empirické porozumění tomuto vývojovému období. Tzv. klasické studie adolescence provedené v letech 1950–1980 nebyly odvozené od klasických teorií Halla, Freuda, Piageta nebo Eriksona, tyto výzkumy byly zaměřené na popis (ne vysvětlení) vzorců kovariace mezi načasováním puberty, osobnostní změnou a vztahy s vrstevníky a s rodiči, na rozmanitost trajektorií psychického vývoje v dospívání a vliv historické epochy na rozvoj osobnosti a rodinné vztahy (Steinberg, Lerner, 2004).

I když se tento typ raného výzkumu distancoval od velkých teorií zabývajících se adolescencí, přispěl několika zásadními podněty ke zformování specifického charakteru vědeckého studia adolescence, který byl později typický pro osmdesátá a devadesátá léta 20. století. Tím se myslí především longitudinální výzkumy vztahů mezi osobou a kontextem u různých skupin osob (Lerner, 2002).

Rozvoj výzkumu adolescence umožnily základní teoretické a empirické pokroky v několika oblastech. Mezi oblasti výzkumu chování, z nichž autoři zabývající se adolescencí čerpali, patří psychologie celoživotního vývoje (life-span psychology), sociologie celoživotního vývoje, sociální opora, stres a coping a kognitivní vývoj; důležité jsou v tomto smyslu i biomedicínské obory jako endokrinologie a dorostové lékařství (Petersen, 1988).

Vznikající vztah mezi specifickým studiem adolescence a obecnějším zkoumáním vývoje člověka se stal jakýmsi přechodem mezi prvním a druhým stadiem výzkumu adolescentního vývoje.

2.3.2Druhá etapa: dominantní hybná síla v širším kontextu vývojové vědy 2

Od začátku sedmdesátých let 20. století se studium adolescence postupně stalo dominantní silou na poli vývojové vědy. Druhá fáze vědeckého bádání o adolescenci začala v polovině sedmdesátých let, když vědci zabývající se otázkami celoživotního vývoje začali využívat postupy typické pro výzkum adolescence při objasňování vývojových problémů v celoživotním horizontu (Lerner, Steinberg, 2009). Zkoumání adolescence v této druhé fázi, která pokračuje dodnes, se vyznačovalo zájmem o plasticitu a rozmanitost vývoje a také aplikováním vědeckého přístupu na otázky běžného života. Toto stadium bylo charakterizováno též rozvojem rafinovanějších a účinnějších metod výzkumu vývoje, které umožňovaly citlivější sběr a analýzu longitudinálních dat na různých úrovních.

Důvodem zvýšeného zájmu o tuto etapu vývoje byly pravděpodobně hned čtyři obecnější trendy. Za prvé, nárůst vlivu „ekologického pohledu na vývoj člověka“ na konci osmdesátých a na počátku devadesátých let zaměřil pozornost vývojové psychologie na toto životní období, charakterizované dramatickými změnami nejen obsahu, ale i kontextu vývoje. Za druhé, zdokonalení metodologie studia puberty umožnilo vědcům zabývajícím se tzv. biosociálními modely vývoje testovat tyto modely ve vývojovém období, které lze charakterizovat četnými, leč snadno zdokumentovanými biologickými i kontextuálními změnami. Za třetí, posun priorit ve financování vědy spíše směrem k aplikovanému výzkumu, a zejména ke studiu sociálních problémů přiměl řadu vědců k tomu, aby zaměřili pozornost na problémy, jako je antisociální chování, užívání drog, nemanželské těhotenství a deprese – tj. problémy, k nimž poprvé dochází právě v období dospívání. A za čtvrté, těžiště zájmu řady významných longitudinálních studií vývoje, které byly zahájeny v osmdesátých letech, se posunulo směrem k období adolescence, protože účastníci těchto studií dospěli do předpubertálního a vyššího věku.

Výzkum vývoje v období dospívání se rozrůstal, obzvláště pak od počátku devadesátých let. Obrovský nárůst zájmu o adolescenci vedl ke vzniku řady nových odborných časopisů, které uveřejňovaly teoretické i empirické články o adolescenci. O dospívání se začalo více psát i v zavedených žurnálech o vývojové psychologii i psychologii jako celku. V devadesátých letech 20. století se ale zájem o druhou dekádu života jedince markantně zvýšil, skokově se rozrostla síť vědců z různých disciplín zabývajících se adolescencí. V tomto rozšiřování vědeckých kádrů sehráli zásadní roli Hershel a Ellen Thornburgovi, kteří v roce 1981 na University of Arizona začali pořádat vědecká bienále s názvem Conference on Adolescent Research. Na těchto konferencích vznikla myšlenka nové vědecké společnosti Society for Research on Adolescence (SRA). První setkání SRA se konalo v roce 1986. Thornburg byl na této konferenci zvolen prvním prezidentem organizace. Organizace i obor, který reprezentuje, se neustále rozvíjejí. Asociace vydává od roku 1991 vlastní vědecký časopis Journal of Research on Adolescence (Lerner, 1991) a její členská základna se od roku 1986 více než ztrojnásobila, v roce 2002 měla přes 1 200 členů. SRA přitahuje teoretiky i praktiky působící v oboru psychologie, sociologie, vzdělávání, výzkumů zaměřených na rodinu, sociální práce, medicíny, psychiatrie, kriminologie a ošetřovatelství.

V roce 1991 (neformálně již v roce 1988 v Paříži) vznikla také European Association for Research on Adolescence (EARA), evropská multidisciplinární vědecká organizace zabývající se adolescencí z pohledu vědy i aplikovaného výzkumu. Za vznikem této organizace stojí Hector Rodriguez-Tomé a Sandy Jacskson, který byl po dvanáct let jejím prvním prezidentem. EARA pořádá každé dva roky vědecká bienále, v současné době má více než dvě stě členů a spolupracuje s časopisem Journal of Adolescence.

Rysem druhé etapy studia adolescence se stala myšlenka, že dospívání představuje ideální životní období pro výzkum pozitivního vývoje jedince (Lerner, 2002). Výzkum adolescentního vývoje je dnes charakterizován syntetickým zájmem o základní a aplikované aspekty vývoje mladého člověka. Do jaké míry vytvářejí vztahové procesy v rámci vývojového systému základ pro různé vývojové trajektorie napříč obdobím dospívání, můžeme otestovat tak, že se pokusíme zjistit, zda kombinace změn individuálních a ekologických proměnných v rámci vývojového systému vedou k vytváření silných stránek člověka (human strenght). V důsledku tohoto trendu, který je typický především pro výzkum v USA, dnes klade tamní věda o adolescenci důraz na metody zaměřené na komunitní aspekty a proces změny. Cílem těchto metod je zkoumat vývoj jedince a vyhodnotit účinnost komunitních programů a politik, které mají změnit život adolescentů k lepšímu.

2.3.3Třetí etapa: příklad spolupráce vědy a politiky

Dnes stojíme na prahu třetího stadia vědeckého zkoumání adolescence. V tomto stadiu se z tématu adolescentního vývoje stává vzorový rámec určitého typu vývojové vědy, který mohou využívat stratégové i lidé z vědecké praxe při kultivaci občanské společnosti a podpoře pozitivního vývoje (Lerner, Fisher, Weinberg, 2000). Tento trend je patrný zejména v americkém výzkumu. Zkoumání adolescence vstupuje do fáze, jejíž ústřední organizační rámec představuje spolupráce praktikujících vědců a lidí zabývajících se formulací sociálních a politických strategií.

Současná věda o adolescenci reflektuje a potvrzuje důraz na individuální kontextuální vztahy, vývojové systémy, plasticitu, diverzitu, longitudinální metodologii a aplikaci, jejichž krystalizace a integrace probíhala ve druhém stadiu vývoje vědeckého zkoumání adolescence. Výzkum adolescence na poli vývojové vědy představuje vzor konceptuální a empirické práce s důrazem na spolupráci s cílem prospět vědeckému poznání i celé společnosti. Vědecké práce zabývající se výzkumem adolescence se dnes snaží aktivně naplnit vizi vývojové vědy založené na spolupráci výzkumníků, praktiků a politických stratégů, kterou formulovali Bronfenbrenner (1979) a Hamburg (1992), a to ve větší míře než vědecký výzkum zaměřený na ostatní životní údobí.

Budoucnost občanské společnosti všude na světě leží na bedrech mladých lidí. Adolescenti představují (a vždy představovali) generační skupinu jedinců, kteří musí být připravováni na převzetí odpovědnosti za sebe sama, rodinu, komunitu a společnost, jež bude zárukou zachování a kultivace lidského života. Věda, která v této oblasti produkuje základní i aplikované poznatky, sehrává zásadní roli při zvyšování šance, že se ideálně adolescenti stanou plně angažovanými občany, kteří budou schopni a ochotni pozitivně se podílet na chodu světa. V dnešní době se mimořádně kvalitní vědecký výzkum adolescence zabývá nejrůznějšími oblastmi, biologickými problémy počínaje a historickými a sociokulturními otázkami konče. Hlavním přínosem současného studia adolescence je fakt, že produkuje informace týkající se otázek komunity, vědecké praxe a formulace politických strategií.

2.4Charakteristika období adolescence

Období adolescence, dospívání, je v základním, biologickém smyslu vymezena jako životní etapa spojená s biologickým zráním, se zrychlením tělesného růstu a nově (oproti předchozí vývojové – ontogenetické – etapě) se schopností reprodukce. Zároveň s biologickým zráním probíhá řada význačných psychických změn a dochází i k novému sociálnímu zařazení jedince, které se odráží v odlišném očekávání společnosti, pokud jde o jeho chování a výkony, i v měnícím se pojetí jeho vlastní role, vlastního „já“. Jde o období transformace mezi dětstvím a dospělostí, a to jak v oblasti fyziologické, tak v oblasti psychologické a sociální. Dochází k pohlavnímu dozrávání, hormonálním změnám a fyzickému růstu, rozvíjí se schopnost symbolizace, anticipace, sebereflexe a seberegulace, probíhají změny v oblasti sociálního učení.

Současné vědecké studie vývoje jedince nejčastěji reflektují dynamiku mezi osobou a kontextem – ať už se zaměřují na vývoj mozku, pubertu, sociální kognici, morální kognici a prosociální chování, identitu a self, gender a vývoj gendrových rolí, akademickou motivaci, spiritualitu nebo sexualitu. Výzkum interpersonálních vztahů v adolescenci – jako jsou vztahy s rodiči, sourozenci, partnery nebo učiteli – ilustruje, že vývoj v adolescenci zahrnuje dynamiku, dospívající se během vývoje navzájem ovlivňuje se svými „významnými druhými“. Mezilidské vztahy se rozvíjejí ve škole, ve volném čase, v práci a v nejbližším okolí (např. v sousedství) a jsou ovlivňovány masmédii, právním systémem, globalizací a kulturou, chudobou a strukturou přechodu do dospělosti v konkrétní zemi (Lerner, Steinberg, 2009). Teorie a výzkum vývoje jedince, interpersonálních vztahů a kontextů vývoje působících na tyto procesy zdůrazňují, že adolescence je ovlivňována jak „příležitostmi“, tak „zranitelností“. Tyto dynamické koncepty vývoje se používají ve studiích internalizovaných problémů, externalizovaných problémů, užívání návykových látek, vývojových handicapů a fyzického zdraví.

V průběhu adolescence roste význam konzistentního a stabilního sebepojetí, které je stále více zapojováno do procesu regulace vlastního chování a prožívání. Vztah k „já“ je v dospívání ovlivňován názory a hodnoceními jak vrstevníků, autorit a osobně významných osob, tak i společenskými a vrstevnickými normami.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rizikové a antisociální chování v adolescenci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.