Martin Komárek

Moc
nemocných

Dvacet pět příběhů těch,
co nám to zvorali

Copyright © Martin Komárek, 2014

Foto obálka © Mafra, 2014

Fotokoláž obálka © Tomáš Řízek, 2014

Foto příloha © ČTK, 2014

(ČTK/Burian Michal, Doležal Michal, Herman Jiří, Krumphanzl Michal, Němec Zdeněk, Peška Stanislav, Richter Jaroslav, Šimánek Vít, Šimková Veronika, Šulová Kateřina, Třeštík Jan, Volfík René, Vondrouš Roman, Zavoral Libor, Zbyněk Stanislav, Zehl Igor, ČTK/AP/Jerome Delay, Roberto Candia)

ISBN 978-80-7252-545-4

Příběh euforie
(1989–2014)

V domě na nábřeží jsme s lidmi z jazzové sekce dokončovali projekt kulturního časopisu. Měl být pravdivý, moderní, a přitom přijatelný pro tehdejší svazáky. Pamatuji, že tam byl s námi Joska Skalník, později nařčený z udávání, rozhodně ale úžasný člověk. My jsme byli parta studentů, já byl novinář z normalizační Mladé fronty.

Časopis se měl jmenovat Artur.

Najednou slyšíme nezvyklý hluk.

Joska otevřel okno.

Nábřeží bylo plné lidí s českými vlajkami.

Skandovali: Češi, pojďte s náma…

A policajt nikde žádný.

Seběhli jsme dolů a šli s nimi na Václavák.

Byl 20. listopad 1989.

Skutečný začátek pokojného převratu, datum 17. listopadu, je mýtus. Tehdy zbila politická policie pokojný průvod studentů.

O víkendu se začali dávat dohromady disidenti a herci.

Lidový protest vypukl v pondělí 20. listopadu.

Krom Rumunska jsme byli poslední, kdo pochopil, že Gorbačov hodil ručník do ringu a umyl si nad satrapy ze satelitních států ruce. Tehdejší český vládce, jak už je v našich dějinách zvykem, mírně slabomyslný Miloš Jakeš, byl jako kůl v plotě.

My se ale pořád báli.

Dorazili jsme na Václavák.

Byl plný.

Málem jsem se rozplakal. Ano, to je ono.

Bylo to tady.

Šťastný vodopád svobody zahříval demonstranty v mrazivém listopadu.

V budově pražské Laterny magiky se formovala budoucí moc.

Laterna magika. Tehdy mi nepřišlo, jak příznačné je tohle slovo, znamenající stínové mámení, pro počátky i budoucnost českého státu.

Místo něčeho pevného černé divadlo.

Kdo pamatuje tu dobu, ten ví, že je srovnatelná snad jen s vichrem životní lásky. Všechno je dobře, všem je odpuštěno. Celý svět vás miluje a klepe vám na ramena.

Havel cinká klíči.

Kryl a Gott pějí hymnu. (Oba zkušení umělci pochopili, že taková neplacená reklama pro jejich desky je jako mana z nebes.)

Zkušení komunisté, svazáci a estébáci mezitím vydávají nové moci jen ta území, která vydat musí. Balí své poklady do truhel a startují novou dráhu milionářů a multimilionářů.

Bývalí disidenti si dělí moc a sní o restitucích.

…

Dav na náměstí mával klíči, byl šťasten, ale nebyl ničím jiným než klakou.

Popravdě řečeno, jsem rád, že jsem byl součástí této nevinné klaky a ne kšeftů, které se děly ve stínovém divadle.

Nekonečné možnosti mávaly křídly.

…

Projíždím libereckým krajem. Miluju zdejší přírodu, která je možná nejhezčí v Evropě. Stydím se za neopravené fasády, rozpadlá nádraží, za smutné povaleče v montérkách. Za omšelé trhy.

Za dvacet pět let jsme nebyli schopni opravit fasády.

V pankejtech rostou kopřivy.

Díry v asfaltu všude.

Doprava svedená do jednoho pruhu.

Smradlavé hospody.

Nerudní, smutní, tlustí lidé.

Uplynulo dvacet pět let od doby, kdy jsme cinkali klíči.

Dvacet pět let.

Dvacet pět let po zničující válce, kterou Němci beze zbytku zavinili a děsivě prohráli, se psal rok 1970. Spolkové Německo bylo vedoucí hospodářskou mocností. Bylo obnoveno a mělo před sebou skvělou budoucnost.

Proč nedokázala ne vlastní vinou porobená země za dvacet pět let něco podobného? Proč se potácíme od krize ke krizi a nejsme schopni se přiblížit ani o píď kultuře a prosperitě západních zemí?

O tom pojednává tato kniha.

Přináší příběhy, které nesmíme opakovat.

A snad i povzbuzení pro příštích dvacet pět let.

Před pětadvaceti lety nikdo nepochyboval, že dnes budeme na úrovni Rakouska, ba ho předčíme.

Teď jsme procitli z mokrých snů.

Měli jsme holé ruce.

A jak tehdy předpověděl kreslíř Jiránek, máme holé pr...

Příběh
Milouše
Jakeše
(1989)

„Rusáci“, jak jsme jim říkali, přišli 20. srpna. Jako vždycky v dějinách oslavujeme, nebo oplakáváme špatné datum. Okupace začala 20. ne 21. srpna.

Nikdo přesně nevěděl, jak se vládne. Bylo jisto, že vládce dosazuje Kreml. V srpnu 68 dobyla bez odporu naší armády ruská vojska Prahu. Legitimní vládci byli uneseni a donuceni podepsat souhlas s okupací. Udělali to všichni krom Františka Kriegla.

Jakési špičky komunistické strany nahradila druhá či třetí liga, která schválila ruskou okupaci. Problém nebyl v tom, že schvalovali okupaci, problém byl v tom, že to tehdy mohl udělat jen úplný blb, nebo vypočítavý skunk. Nové vedení státu bylo tedy složeno z úplných blbů a vypočítavých skunků.

V druhé vlně se na jejich stranu přidali i řádní občané, kteří se báli emigrovat a chtěli, aby jejich děcka měla co na zub.

Lidé, kteří se stali vládci, museli vědět, že jsou zrádci národa.

Chytrý politik Husák, někdy i odvážný, se jim postavil do čela. Bral to jako machiavellistickou hru. K ruce mu v tomto byl zcela bezcharakterní Štrougal. Kdysi muž pražského jara dal svůj intelekt do služeb Husákovy okupační vlády. Pokud však chtěl brzdit zvěrstva okupantů, byl zcela neúspěšný. Pokud si chtěl pomoci k majetku a pohodlí, dařilo se mu to docela slušně.

Milouš Jakeš byl funkcionář.

Funkcionář obecně byl člověk, který se zjevně podílel na útlaku a díky této činnosti postupoval funkcionářsky dál. Nezáleželo na tom, co uměl a jak, ale na tom, jak si vedl ve funkcionářské přípravě.

Když ji zvládl, mohl se dostat až na vrchol žebříčku.

A to byl Milouš Jakeš. Nedovtipný nevzdělanec, nezajímavý a šedý.

Dnes se smějeme řečnickým proudům některých politiků. Ale i ten nejnešikovnější z nich je proti Jakešovi hotovým Demosthenem. Z dnešního hlediska je sotva pochopitelné, že se někdo takový mohl stát tajemníkem a později dokonce generálním tajemníkem. Každý spolek má přeci podle Darwina jistou tendenci k sebezáchově. A postavit do čela někoho zcela neschopného můžeme přeci jen tehdy, když je loutkou v rukou někoho všehoschopného, kdo nechce nebo ještě nechce do čela. (Podobně to udělal Vít Bárta s Radkem Johnem, když založil Věci veřejné.)

Jenže Jakeš nebyl něčí loutkou.

Abychom to pochopili, musíme se vrátit až do dob stalinismu.

Stalin vytvořil systém vlády, který převzal od Ivana Hrozného. Spočíval v tom, že nikdo z jeho blízkých, ani žádný národ, ani žádná vrstva, si nemohou být jisty přežitím. Své oběti vybíral náhodně. Kdokoli mohl uléhat obklopen slávou a bohatstvím, aby se probudil jako sprostý zrádce, který bude několik dní mučen a potom zastřelen či oběšen, jeho jméno vymazáno z paměti a celá jeho rodina odeslána do koncentračního tábora. Diktátorova pěst takto plenila tu rolníky, jindy inteligenci, důstojnictvo. U Hitlera si jeho zrůdy mohly být jisty jeho loajalitou, pokud samy zůstaly loajální. U Stalina i ten nejbližší oblíbenec nevěděl, co ho čeká zítra.

Země se třásla děsem.

Čeští komunisté pod vedením prohnaného Gottwalda pomáhali vytvářet lživý obraz Sovětského svazu jakožto země, kde je budován komunismus. Ve skutečnosti Stalin modernizoval zemi za cenu nesmírných lidských obětí, aby zvýšil její bojeschopnost a mohl rozšířit ruský vliv. Postupoval ve šlépějích carů a oslavovaní dělníci a rolníci zůstali bezprávnými mužiky. Žádný komunismus nikdy neexistoval. Tato utopická Marxova myšlenka se stala slovem, které zakrývalo nebývalé zotročení vlastního obyvatelstva a snahu rozšířit impérium.

Pohádkám o světlých zítřcích a společnosti hrdých nových lidí, kteří jsou si rovni a nezištně pracují pro svou zemi, však uvěřili i mnozí intelektuálové. Ba dokonce i ti, kteří navštívili SSSR, jako Julius Fučík. Tento inteligentní a srdnatý člověk nemohl nevidět zemi prolezlou strachem jako červy, nemohl pod propagandistickým pozlátkem nevidět skutečnou hmotnou i mravní bídu. Podobně nemohli nevidět mezinárodní inspektoři v Terezíně za fasádou spokojených Židů, které jim předváděli dozorci, jejich skutečný úděsný osud. Jak pro Fučíka, tak pro inspektory bylo pohodlnější věřit chlácholivé představě než vlastním smyslům a rozumu.

Gottwald, který za války emigroval do Moskvy spolu se špičkami komunistické strany, zažil onen velký děs, který šířil Stalin. Kdokoliv z emigrantů mohl být zastřelen jako zrádce. Stalin dokázal vytvořit i z vůdců komunistických stran ustrašené ovce, kteří k němu vzhlíželi jako Aztékové ke svým hrozným bohům, na jejichž rozkaz vyřezávali živým lidem srdce.

Naši komunističtí vůdcové se naučili zabíjet, aby nebyli zabiti. Šílenou nejistotu si zpříjemňovali bujarými pitkami. Bez alkoholového sedativa nebyli schopni žít, stejně jako Rusové. Věrchuška potřebovala zapomenout na svůj strach, porobený lid a bídu.

Když komunisté převzali moc, začali vypuzovat a vyvražďovat potenciální nepřátele, a také se začali vraždit mezi sebou. Okázalé procesy a popravy měly vzbudit stejný děs, jaký ovládl nešťastnou ruskou zemi. Většina Čechů neprojevila velkou zmužilost pod německým panstvím. Teď se poddali ještě rychleji, a mnozí dokonce s nadšením a vírou, neboť jako Fučík znásilnili své smysly a rozum a věřili, že stavby přehrad a zastaralých továren a zpěv Kohoutových písní přinesou v budoucnu jakési štěstí pro všechny.

Veškeré svobodné projevy, které by zpochybnily toto budoucí štěstí, byly zakázány a trestány vězením.

Stalin měl k neštěstí světa tužší kořínek než Lenin, ale naštěstí zase ne tak tuhý, jako Mao. Jeho nohsledi si chtěli uchovat vládu, ale už nechtěli šířit nesnesitelný teror. Zatímco Rusové, když se jim uleví, sami touží po tvrdším chomoutu (kdo to kdy pochopí?), tak Češi sice nejsou v boji za svobodu ochotni obětovat mnoho, ale když se rozdává zadarmo, klidně stojí dlouhou frontu.

Vláda, které se zmocnili takzvaní komunisté, byla zcela nelegitimní. Moc se nezískávala volbami, ale zcela nejasnými cestami k zajištění si podpory Kremlu. Kreml, zmítaný vnitřními válkami o život místních funkcionářů, nevěděl, koho podpořit. Nebylo jasné, kdo má správné telefonní číslo.

Vládci země se tak stali nevýrazní funkcionáři, tak jako Zápotocký a Novotný, stále zcela věrní Rusku, ale neschopní jakékoli politiky.

Zatím se komunistická strana, která ovládala stát, měnila. Přicházelo do ní čím dál více pragmatiků, vědců, ekonomů a právníků, kteří bez ní nemohli uplatnit své schopnosti. Přirozeným výběrem se zmocnili míst, která dříve zastávaly dělnické kádry. Vypuklo pražské jaro. Socialismus s lidskou tváří je stejný nesmysl, jako tygr přítel jelenů, ale pod tímto heslem začala pokojná revoluce.

Proti vzpourám v Polsku a v Maďarsku to byl na první pohled zbabělý pokus vedený samotnými stranickými tajemníky. Pravda je však jinde. Zatímco vzpoury mohli ruští Stalinovi pohrobci vydávat za kontrarevoluci, zde se vše dělo podle pravidel. Strana a vláda jen dočista uplatňovala vše, co se psalo v médiích. Naslouchala lidu, dala průchod vnitrostranické demokracii, nabídla podíl na řízení společnosti nestraníkům.

Z dnešního pohledu vcelku zrůdná slova.

Tehdy to byla revoluce.

Obdivoval ji Západ.

A Kreml nemohl formálně říci ani slovo.

Formálně ne.

Brežněv, konzervativní chán SSSR, patrně nabídl Dubčekovi, tehdejšímu vůdci ČSSR, aby potlačil svobodu sám. Dubček patrně odmítl.

Československo stále žilo v nepochopitelné víře v ruskou dobrotu. Už obrozenci říkávali, že nebude dobře, dokud se kozácký kůň nenapije z Vltavy. Přiblblá teorie panslavismu mlžila oči nešťastného politického antitalenta Beneše. Češi a Slováci věřili, že se s východními bratry dohodnou. Mnozí dokonce pořád věřili v jakýsi komunismus.

20. srpna je překvapila globální politika. Rusové v souladu se zájmy impéria vojensky obsadili zemi.

Lidový odpor trval několik měsíců, potom byl zlomen terorem, nešlo ale už o život, jen o živobytí. Západní mocnosti ponechaly Československo jeho osudu podobně, jako o třicet let dříve, kdy podepsaly hanebnou mnichovskou dohodu. Teď alespoň skýtaly azyl uprchlíkům.

V Praze se zmocnili vlády ti, kdo se přihlásili k okupaci. Nebylo ani jasné, kdo zrovna má podporu nějakého pána z Kremlu. Rusko vědělo, že česká revoluce by rozvrátila impérium, ale nevědělo, co dělat dál. Z hlediska zvráceného pohledu Brežněva a spol. bylo skvělé mít tanky a rakety pár kroků od Německa, netrápili se tím, že ty rakety jsou mizerné a soldáti, kteří je mají odpálit, nevycvičení a nevěrní. Jenže Rusové si celé své dějiny o sobě něco nalhávají, nalhávají si svou výjimečnost, nalhávají si, že jejich chudoba není daň za neschopnost, nýbrž oběť ve prospěch celého světa.

Češi se naopak utvrdili v podobně ostudném bludu: že jsou obětí mocností. Že mají holubičí povahu.

Pravda je, že proti ruské okupaci, na rozdíl od německé, se bojovat nedalo. Armáda byla v područí ruské, lidé nebyli ozbrojeni a byli zaskočeni. Komunisté vedení Dubčekem do poslední chvíle věřili, že Brežněvovi vysvětlí, že socialismus s lidskou tváří je správná cesta. Dubček a spol. nepochopili, že o žádný socialismus nikdy nešlo, že jde o ruské impérium a to se rozpíná, pokud nenarazí.

V Československu nemohlo narazit.

Brutální znásilnění státu, který se nemohl nijak bránit, se stalo a muselo sestát.

Co se však nemuselo stát?

Nástup nejhorší proruské garnitury. Bylo to stejné, jako kdyby se po německé okupaci nestal vůdcem nešťastný, ale pokud možno čestný Hácha, a hrdina Eliáš, nýbrž rovnou Emanuel Moravec. Země se vzepjala k odporu, ale její pacifikace byla po pohřbu Jana Palacha rychlá.

Do čela země se dostali bezvýhradní podporovatelé okupace.

Na rozdíl od Jaruzelského nebo Kádára neměli žádnou ideu, žádný vztah k zemi. Nechtěli ji, jako Hácha nebo Eliáš, aspoň trochu chránit v nejhorších dobách. Překonávali se v patolízalství vůči okupantům, ba dokonce i v době, kdy nastoupil Michail Gorbačov. Za Jakeše byly sovětské časopisy z doby takzvané perestrojky zakázané.

Z dnešního pohledu je nepochopitelné, jak mohlo být všemocné vedení země tak daleko od lidí. Jak mohlo jít proti nim.

A jak to, že se lidi nevzbouřili proti těm myším? Proč nevytáhli proti směšně koktajícímu Jakešovi? Proč se nevzbouřila armáda mladých kluků zotročovaných na dva roky ve službě neexistující modle? Všichni si to pamatujeme: tanky nejezdily, do samopalů nebylo střelivo, vojáci nechtěli bojovat, ale trpěli dva roky ponížení. Proč? Muselo se to.

Byl to Stockholmský syndrom.

Jenže ani Ronald Reagan nevěřil, že se ruská veleříše, schopná svými jadernými hlavicemi sedmasedmdesátkrát zničit svět, položí a nastaví své slabiny.

Brežněvovské Rusko bylo jiné než chruščovovské. Nebyla v něm ani stopa po ideji. Korupce byla všude, stejně jako nevíra v dobro. Byla to obrovská kamufláž.

Jakeš, Biľak a spol. byli podporovatelé téhle kamufláže, zrádci, kteří nejspíš nevěděli, že jsou zrádci. Určitě nevěřili v ideál komunismu, určitě znali cestu, jak se dostat nahoru v složité hierarchii strany a vlády. Chytřejší reformní komunisté byli v devětašedesátém odstaveni od moci, ba sami odešli.

Bývalý předseda vlády Černík dokonce se slavným zvoláním: „Posral jsem pozici i čest.“

Někteří uprchli, někteří jako Alexander Dubček zůstali ve vnitřním vyhnanství.

Moci se chopili vychytralí dobrodruhové Husák a Štrougal. Ti však potřebovali ochotné blby, kteří by vyplnili uprázdněná mocenská místa. Nejen úřady, ale i univerzity ovládli hlupáci a polovzdělanci toužící po majetku a moci.

Stalo se to už potřetí.

Za německé okupace.

Za takzvané únorové revoluce.

A teď v osmašedesátém.

Jakeš byl u toho, když stačilo přísahat věrnost okupaci, a už jste měli kariéru zajištěnu na dlouhou dobu. Nemuseli jste nic umět a ničemu rozumět, jen jste si na správném místě a ve správný čas vytrhli vlastní srdce.

Možná je to však ještě horší, než kdyby lidé jako Jakeš nebo Biľak okupaci z hloubi srdce schvalovali.

Ještě rok před pádem ruského impéria nikdo nevěřil, že padne.

Čeští vládci vedeni Jakešem byli zajatci, kteří na rozkaz věznitelů mučili další zajatce, byli to kápové, kteří se vžili do své role.

A ostatní vězni, byť i oni hráli své role, aby nebyli popraveni a připraveni o denní příděl špaldy, je nenáviděli. Vše se odehrávalo ve zdání jisté prosperity, nikdo nebyl zcela chudý, Česko se zbavovalo svých strojírenských schopností i nerostného bohatství, zbrojařský průmysl byl v rámci ruského impéria na úrovni. Nikdo nevěřil, že se dá ve stínu tisíců vodíkových bomb se světem něco dělat.

Nikdo ale také nevěřil, že to, co se děje, je dobře.

Na rozdíl od Jakeše a jeho kamarily.

Vedení komunistické strany žilo v akváriu. Dnes je těžké rekonstruovat, čemu takový Jakeš věřil, jaké byly jeho duševní pochody. Jisto je jen to, že od šestaosmdesátého se československé vedení rázně bránilo sovětskému. Dokud bylo Rusko ničemné, lízali mu botky. Když se poprvé otevřelo, chtěli se před ním zavřít.

Jakeš a spol. byli dvojnásobní zrádci. Zradili nejen zemi, ale zradili i to lepší v sobě, a sice vizi nemožného, ale přeci jen ušlechtilého demokratického socialismu. Byli to diktátoři s prasečí tváří. Nevraždili, jen zavírali.

Češi si z nich dělali legraci, ale báli se.

Jakýkoli pokus o otevřené vystoupení proti režimu byl trestán.

Nesmyslně.

Komunistické vlády v Maďarsku i v Polsku se snažily o jakýsi kompromis s národem. Byla to tichá dohoda: Ano, jsme okupovaní, ano, říkáme šílené fráze, ano, občas musíme políbit Brežněva na masitá ústa, úgrgh, ale uhrajeme pro vás co nejvíc. Biľak a Jakeš naopak vzkazovali moskevským satrapům: jen se nestarejte, však my ty české hajzly skřípneme i bez vás.

Abychom to vysvětlili, musíme připustit, že v osmdesátých letech vládli zemi zcela nemorální a neinteligentní lidé bez špetky sebeúcty, a národ dirigovaný jejich podržtašky tuto nejtrapnější možnou formu vlády snášel.

Na této vládě se ale přiživovali inteligentní lidé, kteří byli důstojníky tajné policie či řediteli důležitých podniků, to nebyla práce, kterou by mohl dělat Jakeš nebo Biľak. Tito lidé měli informace a dokázali se připravit na převrat.

Na převrat se dokázali připravit i ti, kdo měli v rukou hmotnou moc. Řezníci, zelináři, hospodští, obchodníci s valutami, tedy všichni ti, kdo vydělávali na touze po nedostatkovém zboží.

Ti všichni zároveň nějak vycházeli se státní mocí, to jest, upláceli ji.

Běžní občané, kteří žili podle socialistických pravidel, neměli nic. Ani peníze, ani informace.

Padla Berlínská zeď.

Československo povstalo jako poslední ze satelitů, nepočítáme-li Rumunsko, což nebyl klasický satelit, ale tajemný hrad upíra Ceauşesca.

Československé povstání bylo mírné, až bezzubé. Dělo se v divadlech a na náměstích, kde se zpívalo a nechaly se projíždět sanitky. (Jistě, někde v Laterně magice v zákulisí se už dojednávaly restituce, ale to Jakeše nemuselo zajímat.)

Tváří v tvář povstání byl zcela bezmocný. Neodvážil se vystoupit, abdikoval, stáhl se, komunistická strana, která ještě marně hrála o svůj krk, jej, stejně jako další zrádce, vyloučila. Snad nikde jinde a nikdy jindy nebylo hloupější a bezmocnější vedení. A snad nikdo jiný než Češi si nezaslouží větší výtku: čeho jste se báli?

Jakeše?

Tento slabomyslný vůdce ustoupil a takzvaná sametová revoluce mu nechala všechno. Souzen byl jediný stranický tajemník Štěpán a pár náhodně vybraných důstojníků Stb. Sametová revoluce nechala padlé vládě koridor k ústupu.

Všechna čest.

Jakeš dožívá v přepychové vile, stejně jako dožil Biľak. Kteří jiní jednoznačně usvědčení zrádci národa si to mohou říci?

Příběh
Václava
Havla
(1990)

Václav Havel byl chlap přitažlivý pro ženy jako magnet. Mluvil s grácií, volil slova. Jeho rané hry jsou už dnes zcela překonané, ale v šedesátých letech to byla bomba. Byl zvláštním způsobem hezký. Jako režisér a dramatik domýšlel efekty.

Nemusel by být ve vězení, kdyby neprokázal osobní statečnost, která nám všem chyběla.

Byl i bonviván a děvkař první ligy.

Vězení dodává na sexuální přitažlivosti, ale málokdo chce tuhle afrodiziakální kůru podstoupit.

V Moci bezmocných a textech charty pojmenoval impotenci a hloupost komunistického režimu. Ve svých hrách popisoval absurditu nesvobodné společnosti.

Na rozdíl od Masaryka ale nebyl filozof, politolog, státník a politik s jasným konceptem moci a státu. Uměl popsat, co nefunguje, jeho představy o tom, jak by to mělo fungovat, však byly mlhavé a scestné.

Vůbec nerozuměl chodu společnosti. Jako básník a vězeň svědomí byl úplně jinde než ti zelináři, které kritizoval. Pronikavá analýza nemoci u něj nebyla diagnózou k léčbě.

Žádnou léčbu neznal.

Ledaže bychom se všichni stali absurdními dramatiky.

Většina dalších politických vůdců mu tento sen vyplnila. Nebyli sice absurdními dramatiky, ale byli dramaticky absurdní. Klaus, Gross, Paroubek, Topolánek, Nečas... a to nemluvím o drobných zlodějích – každý z nich by mohl vyzvat Kafku na souboj.

Po revoluci vystoupil Havel s utopickou myšlenkou Občanského fóra. Strany jsou pro straníky, Občanské fórum je pro všechny. Pravděpodobně snil o překonání zlořádů socialismu i kapitalismu v jednom. O něčem zcela novém. Snil sen o tom, že trapné soužení komunismu může přinést nějakou obohacující zkušenost západním státům.

A západní státníci obdivovali filozofa na trůně.

A šeptali svým podnikatelům: tam bude hojný hod!

Kývali hlavami, šoupali nohama a tleskali rukama. To bylo ale všechno.

Na trůn byl ostatně Havel dosazen špatně.

Po abdikaci satrapy Husáka zvolilo Havla prezidentem komunistické Federální shromáždění jednohlasně. Tehdejší poslanci si chtěli uhájit zadek, a tak hlasovali, jak byli naučeni. Nikoli pro pětiletku, ale pro největšího nepřítele.

Havel je symbolem českého Let it be.

Proháněl se Hradem na koloběžce, kouřil tam marihuanu.

Kdo by mu upíral triumf dobyvatele?

Jenže on věřil, že svoboda vyřeší všechno sama. Že se lidé budou mít rádi, jako se měli rádi na náměstích.

A přitom za prezidenturou šel ostře a přes mrtvoly.

Chtěl být prezidentem a filozofem. I když neměl vztah k majetku (s výjimkou aut značky Mercedes), dělal vše pro to, aby jeho rodina získala zpět majetek zabavený komunisty. Dal prostor svému osobnímu tajemníku Schwarzenbergovi, který přijel do Prahy jako neodolatelný švihák, aby nabyl zpět svých rodových statků.

Havel neměl žádnou představu o budoucnosti Československa krom toho, že svoboda pomůže všem a všechno bude dobře.

Není důvod, proč mu to vyčítat.

Ba není důvod, proč mu vyčítat, že dával přednost osobnímu životu, tedy bujarým pitkám s přáteli a románku s herečkou, který vyústil ve veselku.

Zavřel ovšem zbrojovky, protože věřil, že se nemá střílet.

Jednou řekl, že ho udivuje, jak je obdivován. Prý když řekne, že je nějaký čokl ošklivý, dav ho utratí.

Jsme vskutku takoví. Ještě včera jsme podepisovali petice proti Havlům a jiným podvratným živlům. Teď na jejich rozkaz utratíme podvraťáky.

Václav Havel měl sen o dobré společnosti. Věřil, že když útlak pomine, v lidech se objeví dobré vlastnosti a budou si bratry a sestrami. Zároveň ale chtěl hodně pařit. Což mu nikdo nemůže vyčítat po letech ve vězení.

Krátkou dobu, kdy byl více méně neomezeným pánem země, zcela promrhal planými prohlášeními a utopickými projekty. Například chtěl, aby se drobných prodejen zmocnili jejich zaměstnanci coby družstevníci.

Hledal třetí cesty a most mezi Východem a Západem.

Restituci pro sebe a Schwarzenberga si ovšem pohlídal.

(Pozor! To není nic špatného, majetky neprávem ukradené jim patřily!)

Naprosto nepřiměřenou pozornost věnoval boji proti agentům Stb. Jistě, on sám a jeho přátelé byli pronásledováni a slovo Stb pro ně bylo symbolem zla. Jenže změnou režimu ztratili estébáci veškerou moc, a jestliže se jejich zčásti pravdivé a zčásti zfalšované spisy staly hlavním obsahem české politiky na příštích pětadvacet let, je to do značné míry Havlova chyba.

Dramatik chce řídit své postavy. Ale potřebuje režiséra. Havel byl dobrý revolucionář a poctivý politik. Jenže poctivost nestačí. Chyběl mu talent pro tuto práci. Obrovskou emocionální sílu revoluce nedokázal využít v energii pro budování státu. A pak si stěžoval na blbou náladu. Havel byl skvělý kritik, statečný muž, ale naprosto špatný budovatel.

Měl ovšem osobní šarm.

Stal se hrdinou pro západní televize.

Věřili jsme, že je jedním z nejobdivovanějších mužů světa.

Byl jsem s ním na triumfálním zájezdu do Ameriky v březnu 1990. Kongres mu tleskal vstoje. Když ale vcházel do MUMO, zeptala se mě přihlížející, která se podivila shluku policajtů, kdo že to tam je. Odpověděl jsem s hrdostí: to je náš prezident Havel. Zatvářila se stejně nechápavě, jako kdybych jí řekl, že je to náčelník Ohulamba z afrického kmene Ohulambů.

Věřili jsme, že jsme středem světa, byli jsme východní Afrika.

Havel byl dramatik a režisér. Rozestavoval figury okolo sebe, jako by hrál hru. Mohla to být slušná průprava pro politiku. Zároveň však byl Havel dobrý a otevřený člověk, což je pro politiku ta nejhorší průprava.

Tak podlehl kouzlu slizkého komunistického právníka Čalfy. Miloval patolízaly (nerozpoznal, kdo z kamarádů je náhle patolízal) a bojoval proti těm, kdo mu připomínali, že má sloužit. Nevěděl, jak má sloužit. Věřil v proměnu světa.

Velké kradení (tak by měla být správně pojmenovaná sametová revoluce) nezačalo za Klause, ale už za Havla. Nadšené davy demonstrovaly a demontovaly, zkušení zelináři už dosahovali pohádkových zisků. Nejen na úřadech tajné služby pálily dokumenty. Dělo se to všude. Mluvilo se o převlékání kabátů, ale všichni, kdo věděli, oč běží, už se snažili získat státní majetek pro sebe. Většinou se to dařilo, protože státní úředníci byli též lačni po majetku a za úplatek udělali všechno.

Slušní lidé, kteří se snažili reformovat instituce a takříkajíc rozvíjet ideály sametové revoluce, byli těmto lapkům za blbce.

Havel byl světovým hrdinou. Měl jsem knedlík v krku, když mu tleskal americký Kongres vstoje. Předtím na Islandu musel vyslechnout svou audienci v islandštině.

Přijal prezidenturu trochu jako recesi. Cítil statisícovou podporu z demonstrací.

Jenže budování státu mu moc nešlo.

Jednak pro to, že ho to nebavilo. Jednak pro to, že na rozdíl od divadla neměl pro politiku talent.

Po pádu Husákova režimu hledalo Občanské fórum každou ruku a nohu. Mnozí se hlásili nezištně, ale jiní zištně. Ctižádostivý ekonom Klaus s dobře učesaným knírkem se vetřel do Laterny magiky a hned se zdálo, jaká je hvězda.

Havel jako dobrý principál pochopil, že tady někdo usiluje o přízeň subret, a chtěl ho odstavit. Byť na dosti dobré místo guvernéra národní banky. Tehdy vůbec bylo míst k dispozici. (A já blbec jsem se nepřihlásil :-)

Havel měl diskusní a opilecký spolek ušlechtilých intelektuálů, kteří vůbec nerozuměli státní správě.

Klaus dal dohromady spolek všeho schopných gangsterů, kteří taktéž vůbec nerozuměli státní správě.

Ani jednomu ze spolků nezáleželo na budoucnosti Československa.

A podle toho to dopadlo.

Havel zplaněl.

Byl báječný společník. Velkorysý člověk. Ve své době ceněný básník. Talentovaný pamfletista. Miláček žen a dívek. A hrdina.

Jako prezident část těchto vlastností ztratil.

Hlavně sebekritiku.

Zůstal prezidentem, i když se fakticky moci ujal Klaus, který představoval vše, co Havel neměl rád. Tupý formalismus, rovnice, lhaní, vypočítavost, načančané sportsmanství, vypočítavé skrývání a snahu objevit se v pravou chvíli na pravém místě.

Oba muži ovšem nosili hitlerovský knírek, který už tehdy nikdo v Evropě nenosil.

Podivuhodný symbol zaostalosti. Měli nos nahoru, ale nosili pod ním něco, co se nenosí.

Václav Havel strávil léta a žejdlíky energie, aby bojoval s tímto Klausem.

Byl to první mýtus politiky.

Prý se tu odehrává souboj mezi havlovskou pravdou a láskou, či jeho nepolitickou politikou, a Klausovou politickou politikou. Mezi Havlovým levičáctvím a Klausovým pravičáctvím.

Bylo to ovšem pouhé kabuki.

Rozdělovaly se majetky.

Havel pravděpodobně myslel vážně svou válku proti tomu, co považoval za zlo. Klaus pravděpodobně neméně vážně pohrdal umělcem, který dosedl na trůn. Klaus sice konzumoval umění, ale byl asi tak umělecký jako tyč k otevírání okenic.

Havel strávil nejlepší léta života soubojem s tímto Klausem.

Jak už to v dějinách této země bývá, ten ušlechtilejší a chytřejší prohraje.

Klaus vršil triumfy, Havel nemoci.

Musel už vidět, jak jeho koncept nepolitické politiky zkrachoval.

Místo aby s grácií bouchl dveřmi, spřádal intriky proti Klausovi a už ho málem dostal na kolena. Ale Hrad se mu nechtělo opustit.

A jako milenec absurdního dramatu a manžel komické herečky musel strpět, že uvolněné místo ve zlatém hradním bidetu po něm zaujme Klausův zadek.

Václav Havel zemřel 18. prosince 2011. Na státním pohřbu plakali lidé.

Byl vezen na lafetě děla.

Nebyl tak vzdáván hold neúspěšnému politikovi.

Byl vzdáván hold všem, kdo se postavili v beznadějném boji proti ruskému impériu.

A hold dobrému, velkodušnému člověku.

Vážil si sám sebe už příliš na to, aby svou smrt glosoval, a tak opravdu vstoupil do dějin...

Nedožil se toho, jak jeho soupeř Klaus odešel nenáviděn a právem vysmíván, když se z prezidenta proměnil v paranoidního výstředníka obklopeného suitou šašků.

Ve svém prvním projevu z Hradu Havel řekl: tato země nevzkvétá. Jako moudrý muž si musel být před smrtí vědom toho, že stejná věta platí i 22 let potom.

Příběh
Jana
Rumla
(1991)

Jan Ruml byl disident. Pocházel z rodiny prominentního novináře osmašedesátníka, který byl po ruské invazi na černé listině. Ruml nemohl studovat, a tak hodně četl a hodně psal. Pro psaní měl talent.

Pracoval v ilegálních lidových novinách a živil se lecjak. Šťastný prý byl, když ve slovenských horách pásl krávy. Ruml vždycky chtěl být jedním z Rychlých šípů. Nechtěl dělat nic blbě, a přeci se mu to nepovedlo.

Je klasickým příkladem toho, že ani slušný a chytrý člověk, který se dostane mezi nechytré a neslušné a nemá dost znalostí a schopností, neskončí v politice dobře.

Jací jsme tehdy byli moulové.

A Ruml moulou zůstal, dokud v politice byl.

S charakteristickým vousiskem a pleší mluvil velmi vemlouvavě: bojuje proti všem nešvarům a zůstává slušným a smířlivým člověkem. A tak si ho vždycky vybrali, když chtěli jeho tváří zaštítit nějakou levotu.

V prvních svobodných volbách v devadesátém mělo na celé čáře vyhrát Občanské fórum. Občanské fórum bylo Havlovým výtvorem pod heslem: Strany jsou pro straníky, Občanské fórum je pro všechny. Idealistický intelektuál Havel skutečně věřil, že přichází zlatý věk, strany budou zrušeny a místo nich nastoupí do politiky sjednocení a svorní občané, kteří přejí druhým to nejlepší a svědomitě o to zadarmo usilují. To si Havel opravdu myslel.

A co hůř, Ruml to dělal.

Jenže ouha.

Do voleb šla též strana lidová. Až doposud nohsled komunistické strany v takzvané Národní frontě. Předseda Bartončík byl člověk, který vítal revoluci a určitě nebyl proti Havlovi.

Seriózní volební průzkumy tehdy neexistovaly (ostatně jako neexistují dodnes), najednou se však proslechlo, že Bartončíkova strana lidová by mohla zvítězit, či urvat Občanskému fóru pořádný kus voličstva.

Lidé kolem Havla byli zděšeni. Najednou byli konfrontováni s opravdovou politikou. Už nebyli jen neprávem mučenými vězni a velkými vítězi velké revoluce, chrliči myšlenek na náměstích. Najednou museli obhájit sebe sama ve volbách. Svobodné volby, to bylo jedno z hlavních hesel listopadové revoluce. Nemožnost svobodně volit, to byl komunismus.

Jenže už první svobodné volby byly pro disidenty, kteří se chopili moci z nedostatku jiných přihlášených, traumatické. Co kdyby to vyhrál někdo jiný? Havel uměl režírovat hry. Ale co když ti nevzdělaní občané do toho vnesou něco rušivého?

Rušivým se zdálo být, že zaboduje lidová strana.

Tehdy vystoupil hodný moula Ruml, náměstek ministra vnitra, a označil tehdejšího předsedu lidovců Bartončíka za agenta StB. Byl to dokonale naplánovaný úder. Těsně před volbami se mu už Bartončík nemohl bránit.

Rozpoutalo to antiestébáčtinu. Disidenti bojovali proti politické tajné policii husákovské tyranie. Teď, když přišli k moci, se chtěli se svými vězniteli vypořádat. Dělali to blbě. Vymysleli takzvaný lustrační zákon. Ten dehonestoval každého, kdo byl prý veden jako spolupracovník jistě zločinné Stb. Jenže možná tak byl veden i Havel. Tisíce záznamů vyletěly komínem, když estébáci v listopadu pálili archivy. Další záznamy byly ničemně zfalšovány, aby kompromitovaly lidi, kteří se nenamočili.

Nová moc skočila tajné policii na špek. Diskriminovala všechny, kdo měli špatný záznam. Někteří z nich byli udavači a někteří ne.

Takzvaný lustrační zákon, který spoléhal na archivy politické policie, nebyl zločin, bylo to, jak říkal Talleyrand, něco mnohem horšího. Byla to pitomost. Něco, co rozděluje společnost. Něco, co místo skutečných problémů nastoluje umělé.

Moula Ruml plamenně nařkl Bartončíka z estébáctví.

Bartončík se už nemohl bránit.

Fórum drtivě vyhrálo volby. A vyhrálo by je zcela jistě, i kdyby Ruml neposlechl jednapanípovídala a zdržel se hloupého výpadu.

Takhle zůstala pachuť a rozdělování lidí na estébáky a neestébáky. Skuteční šéfové estébé si už dávno rozdělovali majetky a politika je doopravdy nezajímala, neboť uměli ze země vydojit, co v ní bylo.

Ruml vystoupil a zase zhasl.

Fórum vyhrálo nebetyčně. Vytvořilo nějakou vládu. Jenže v tu chvíli spustil svůj projekt Václav Klaus. Objížděl zemi a vyzýval manažery, komunisty nekomunisty, estébáky, neestébáky, pojďme proti této vládě kavárenských povalečů. Klaus uspěl.

Jan Ruml, který byl nejspokojenější, když pásl krávy, ho následoval. Ruml nepotřeboval autoritu, ale asi tomu věřil. Věřil v kapitalismus a svobodnou volbu. Jistě neuvážil, jaké orgie zlodějství Klausova reforma rozpoutá.

Netušil to ani Klaus.

Ruml se tedy dal ke Klausovi.

Klaus byl polichocen. Chytil na udici velmi tučnou rybu z Havlova rybníku. Tučnou pouze obrazně, Ruml si vždy držel štíhlou linii, jakož i pečlivě zastřižená vousiska. Jako ministr vnitra se velmi snažil, ale protože své věci vůbec nerozuměl, zanechal policii ve stavu vzájemných bojů, nedůvěry, ale zejména v pohrdání občany, kterým by bylo především třeba pomoci, když jim někdo loupí auto nebo spodní patro domku.

Socialistickou policii bylo možno změnit ve funkční sbor. Ale chtělo to rázné velení. Ruml byl všechno jiného než rázné velení. Jistě chtěl, aby policie neterorizovala lidi, ale sloužila jim. Určitě by to hezky uměl napsat. Ale udělat to neuměl. Asi se zdálo, že díky velkému Klausovi vše šlape samo a že i zločinnost vymizí, jak předpokládal jiný velikán Iljič.

Aniž by jakkoli přispěl k bezpečnosti země, zůstával Ruml Klausovým maskotem na ministerstvu vnitra. Jistě, netušil, že je Klausovým maskotem. Tušil to však Klaus. Pro něj to bylo důležité. Nechme to postdisidentovi, teď je podstatné privatizovat.

Zatím pokračoval hon na takzvané estébáky a jejich přisluhovače. Většina z archivu nenáviděné tajné služby vyletěla komínem. Nebyly tehdy elektronické záznamy. To, co zůstalo, mohlo být klidně účelové, možná to zanechali chytřejší agenti jako časovanou bombu pro nový režim.

Ruml měl plné právo estébáky nenávidět.

Nikdo se však neodvážil tehdy naplno říci: cožpak jsou vinni lidé, kteří podepsali nějaký papír, protože se toužili podívat do kapitalistické ciziny? A třeba by tam nikdo jiný z jejich úřadu jet ani nemohl, protože neuměl kapitalistický jazyk? Jeden kompromis s režimem učinil ze slušných lidí, kteří chtěli dělat svou práci, démony, kterým nepodá ruku ani katův pacholek. Skutečně schopní estébáci a funkcionáři komunistické strany pochopili, že nová moc spočívá v penězích, a vrhli se na podnikání. Jeden z takových týpků, Boris Vostrý, pomohl Viktoru Koženému vytvořit podvodnické impérium. Nebýt schopností estébáka Vostrého, nepotrestaného estébáka, Kožený by neuspěl. Neuspěl by bez dvou mužů, bez Václava Klause a bez Borise Vostrého.

Spousta normálních lidí byla vláčena bahnem za jeden podpis, který byl buď vynucený, nebo s ním spojili nevelký prospěch vedoucí k profesionálnímu růstu. Skuteční zločinci, kteří prodali zemi ruskému imperialismu, si dožili a dožívají v nádherných vilách stranou od ruchu tohoto světa.

Jan Ruml byl ovšem horlivý v pronásledování estébáků.

Byl to inteligentní muž, ale stejně jako nám ostatním, nedocházela mu absurdita tohoto honu na nešťastníky, který pořádali nešťastníci.

Co hůř.

Jako ministr vnitra měl vybudovat policii a správní pořádek.

Neudělal nic.

Ne, že by nechtěl. On nemohl, neuměl.

Ruml bytostně nesnášel policajty. Byli to ti lidi, kteří ho pronásledovali, lidi, kteří pronásledovali jeho tátu (s nímž se hádal) a strkali do kartouzy jeho kamaráda Havla. Ruml netušil ani to nejmenší o tom, jak pracuje policie a co je potřeba udělat, aby byla silná, nebojácná a skutečně se starala o lidi.

Ruml možná tušil, ale nedokázal si ani představit, jak zařídit to, aby byl policajt rychlý, výkonný, nesepisoval hodiny protokoly, byl v ulicích, dokázal pálit ostrými proti zločincům a neotravovat slušné lidi prkotinami. Měnily se epolety a vyhazovali se fízlové. Žádná skutečná reforma policie pro normální lidi se neuskutečnila.

Ke konci Klausovy vlády už byl Ruml nespokojen. Vybral si rozumně ODS v soutěži s bezbřehou žvanivostí Občanského fóra. Jenže ODS byla v zajetí kultury krokodýlích polobotek a vyboulených podpaží. Navenek se tvářila jako poctivá liberální strana, ve skutečnosti ji ovládali rádoby podnikatelé, kteří pochopili, že přisát se na bradavky státu je výhodnější a lehčí než bojovat s konkurencí.

Ruml Klausovi sloužil nikoli pro peníze, nikoli z podržtaškovství. Prachy ho nezajímaly a byl sám dost silná osobnost. Chtěl budovat stát. Jen mu to nešlo od ruky. Místo aby analyzoval problém, hledal, jak ho řeší lidé ve vyspělých zemích, a našel dobré řešení, zabýval se maličkostmi a hloupostmi. Policajti pod ním válčili mezi sebou. Nebylo nikoho, kdo by se vrhl po těch, kdo v těch letech drali stát jako velociraptoři tělo býložravého dinosaura. Skákali mu po bocích a odnášeli si celé cáry krvavého masa.

Rumlova policie k tomu mlčky a rozšafně přikyvovala.

A to přesto, že Ruml by byl poslední člověk, který by schvaloval kradení. Jenomže neuměl zařídit, aby se nekradlo.

Pak se ukázalo, že ODS je financovaná podvodně (kdo to ksakru měl vědět už dřív než ministr vnitra?).

Co Ruml udělal?

Ruml byl kamarád Václava Havla z dob bujarého disentu.

Byl to též člověk statečný. A tak v listopadu 1997 vystoupil s Klausovým oblíbencem Ivanem Pilipem v televizi. Požadovali odchod premiéra z čela ODS. Klaus byl tehdy pryč. V Sarajevu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moc nemocných.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.