Symbol civilizace

Kateřina Bláhová

Z českého originálu Symbol civilizace

Odpovědná redaktorka Jana Pátková

Grafická úprava Jana Pátková

Vydalo nakladatelství: Pátková Anna – Santini 10.1. 2016

eknihysantini.cz

Vydání první

ISBN 978-80-88014-80-5(pdf)

ISBN 978-80-88014-79-9 (epub)

ISBN 978-80-88014-81-2 (mobi)

Část první

Už od začátku kosmického výzkumu snili všichni vědci o objevu obyvatelné planety. V roce 2140 se pozornost pracovníků NASA zaměřila na do té doby nezajímavou dvojhvězdu galaxie Messier. Satelitem větší z obou hvězd je maličká planeta, kde by mohly být podmínky umožňující život – voda a dusíkatá atmosféra s 30% obsahem kyslíku. Vyslané sondy naděje jen potvrdily a roku 2169 vstoupil na povrch nové planety nazvané Skuld první člověk, americký astronaut Paul Sandler spolu se svým navigátorem Alexejem Volovsjenovem. Potvrdili ty nejfantastičtější dohady – na planetě opravdu lze žít.

Na Zemi se rozpoutala vesmírná horečka, všechny státy bohatě investovaly do stavby raket na pohon, který zkrátil cestu ke Skuldu na jeden a půl pozemského roku. Do deseti let už měla nová planeta skoro milion obyvatel.

Zatímco nová civilizace jen kvetla, ta zemská se potýkala s problémy. Vypukla obrovská ekonomická krize, která dohnala většinu států na samotné dno. Za daných okolností nebylo možné vysílat další rakety a kontakt s galaxií Messier pomalu ustával, až zmizel úplně s nástupem Třetí světové války, která trvala několik dlouhých desítek let a Zemi ještě více zruinovala.

Teprve v roce 2668 bylo možné se znovu pokusit navázat se Skuldem spojení, avšak planeta neodpovídala na žádnou formu vysílání a všechny sondy za záhadných okolností zmizely. Galaxii Messier se začalo přezdívat Druhý bermudský trojúhelník.

Po určitých rozpacích byla vyslána loď s živou posádkou. Poslední zpráva, jakou Země obdržela, bylo sdělení, že právě přistáli, atmosféra je dýchatelná, radiace zanedbatelná a všechny přístroje fungují. Pak se odmlčeli.

To vyvolalo opravdový poprask, zvláště když byla vyslána i druhá výprava se stejným výsledkem. Pro většinu lidí byla už planeta Skuld ztraceným světem. Přes protesty většiny odborníků byla vystřelena i raketa Messier 3 s posádkou, kterou tvořili kapitán Joe Terry, navigátor Pierre Barillé a palubní inženýr Ásam Dihár.

Kapitola 1

„Oficiálně zahajuji náš pětistý den mimo Zemi,“ prohlásil slavnostně Joe Terry, zatímco se odepínal ze svého lůžka, „tak… co budeme dělat?“

„To se ptáš jako vážně?“ zeptal se kysele Pierre Barillé a protáhl se. Přitom narazil rukou do stěny a okamžitě se odrazil na druhou stranu.

Joe potlačil úsměv. „Čekal bych, že se za ten rok tady naučíš alespoň vstát, aby sis něco neudělal, ale tys byl vždycky takový dřevo.“

„Však ono na tebe taky dojde,“ odpověděl Pierre a kriticky si prohlížel svou novou modřinu. Joe k němu opatrnými tempy přiletěl.

„Nestalo se ti nic?“

„Nic co by stálo za řeč. Ale čekal jsem, že se k posměváčkům připojí Sammy.“

Joe místo odpovědi doplul až ke dveřím pilotní kabiny a otevřel je. Za vysokým opěradlem koukala jen Dihárova tmavá kštice.

„Tak jak to jde, Sammy?“ zajímal se.

Žádná odpověď.

„Sammy!“

Joe pomalu obkroužil křeslo a usmál se. Ásam seděl připoutaný v křesle a tvrdě spal. Povzdechl si. Co já mám s nimi dělat? Jeden spící a druhej šikovnej.

Jemně kamarádem zatřásl. Dihár otevřel obrovské hnědé oči a upřeně se na Joea zadíval.

„Běž si lehnout, vystřídám tě,“ navrhl Joe.

„Kolik je hodin?“

„Půl osmé ráno, jestli se to tak dá říct.“

Sammy melancholicky zamrkal. „Omlouvám se, že jsem usnul. Ale tady… spi v křesle, nebo na posteli, přesněji řečeno u postele, co na tom záleží.“

To už si odepnul pásy a volně se vznášel vedle Joea. Ten se přesným manévrováním dostal nad palubní desku a kontroloval ukazatele.

„Všechno zatím vypadá v pořádku,“ řekl, „tlak vzduchu, teplota, recyklace vody…“

„Však problémy mají začít až po přistání, ne?“

To už se k nim připojil i Pierre.

„Nepřibližuj se ke mně,“ varoval ho Joe a Sammy se zasmál. To Pierrovi stačilo, aby znovu narazil do zdi a v malém prostoru pilotní kabiny spustil řetězovou reakci.

„Připoutej se,“ nařídil Joe, jakmile se jim podařilo zachytit se. Pierre bez reptání poslechl.

„Nevznášej se mi tak nad hlavou, víš, že to nesnáším, Sammy,“ ozval se po chvíli.

„Jak víš, že jsem nad tebou? Můžu být dost dobře pod tebou, nebo kdekoliv jinde.“

„Nech si ty kecy. Můžeš být sice kdekoliv, ale bohužel ne tak daleko, jak bych si přál.“

Joe se už bál, že bude muset z pozice kapitána uklidňovat další hádku, ale nebylo třeba. Ásam nonšalantně odplul a vrátil se se třemi hliníkovými tubami s jídlem.

„Pierre, zapni, prosím tě, gravitaci. Nesnáším, když musím jíst a poletovat u toho vzduchem.“ Pierre poslechl a Joe i Sammy okamžitě spadli k podlaze.

„Ať už na té planetě najdeme cokoliv, doufám, že tam bude i něco lepšího k jídlu než tahle šlichta,“ komentoval to Pierre.

„Vy Francouzi,“ povzdechl si Ásam.

„Vy Indové,“ kontroval Pierre.

Joe je přerušil: „Kdybyste se na chvíli dokázali přestat pošťuchovat, možná si všimnete, kde právě jsme.“

Oba jeho přátelé se naklonili a pozorovali ukazatele letu a hlášení autopilota. Právě vstoupili do gravitačního pole svého cíle. Čas do předpokládaného vletu do atmosféry – 3 hodiny.

Všichni se po sobě podívali.

„A je to tady,“ vyslovil nakonec Joe to, co se jim všem honilo hlavou.

„Co myslíš, že tam bude?“ zeptal se Pierre, a otevřel tak téma, o kterém zatím raději nemluvili.

„Bůh ví.“

„Nepevný povrch nebo něco takového?“

„Messiery 1 a 2 přece přistály, a dokonce vysílaly, že jsou naprosto v pořádku!“

„A co nějaká radiace, jedovaté plyny nebo něco takového?“

Joe zavrtěl hlavou. „To by jim už ukázaly přístroje. Na té planetě je něco podivného,“ pomyslně se napřímil, „a já zjistím co.“

„Snad my, ne?“ připomněl Pierre.

„Tak my,“ souhlasil Joe.

„Pierre, zobraz to, prosím,“ požádal Sammy. Pierre mu vyhověl a na obrazovce se objevila zřetelná dvojhvězda Alba-Almira.

„Tak kde je ten Skuld?“

Pierre beze slova ukázal na miniaturní tečku poblíž první z nich.

Všichni tři měli hlavy skoro těsně u sebe, když si planetu prohlíželi.

„Pierre, dej na Zem vědět, kde jsme. Půjde to?“ zeptal se Joe.

„Ale samozřejmě, bez problémů,“ ujistil ho Pierre.

Sammy se zachvěl. „Tohle se mi nelíbí.“

„Co?“

„No, jak to jde všechno hladce. Vždyť jsi říkal, že přesně takhle to bylo i u druhých Messierů. Co když jdeme do té samé pasti?“

„Tak to brzy zjistíme,“ odvětil chladnokrevně Joe, „žádný strach. Máme to nejlepší, co nám mohla Země poskytnout.“

„Bohužel od těch, kteří to nabídli za nejnižší cenu.“

„Tys byl odjakživa pesimista, že?“

„Že se ptáš.“

Dlouho bylo ticho a Joe v zamyšlení přešel několikrát po obvodu kabiny.

„Prosím tě, pojď zpátky, dělá se mi z tebe špatně,“ požádal Sammy.

Joe se zastavil hlavou dolů a zasmál se. „Za ty roky…“

„Už brzo přistaneme, a pak si budeš muset nechat na takovéhle pitominky zajít chuť.“

Kapitán pokrčil rameny, ale vyhověl Dihárovi a sešel „dolů“.

O tři hodiny později si Pierre znovu všechny zavolal.

„Půjdeme na přistání, možná byste tady mohli být. Chci zrušit gravitaci.“

„Jen do toho,“ pobídl ho Joe, když se on i Sammy bezpečně upevnili ve svých křeslech. Všichni tři už měli oblečeny lehké skafandry a všechno v kabině i mimo ni bylo zajištěné a připevněné.

„Hele, sušenky,“ upozornil Pierre a ukázal na stříbřitý balíček, který právě letěl okolo nich. Joe ho netrpělivě strčil do kapsy. Planeta Skuld na obrazovce už nevypadala jako malá tečka, ale zabírala skoro celý prostor. Přes její narůžovělou atmosféru nebylo vidět ani ň.

„Myslíš, že tam budou lidé?“ zeptal se Sammy Joea, který seděl vedle něho.

„Silně o tom pochybuji. Tak co, pánové, jdem na to?“

Z obou stran se mu dostalo tichých, ale kladných odpovědí.

Vypnul tedy autopilota a navedl Messier 3 na přistání.

Záběr pomocných přistávacích motorů je všechny hodil prudce dopředu a okamžitě zase dozadu, ale to už vstoupili do atmosféry. Přístroje jim prozrazovaly, že na povrchu jejich rakety je teplota přes 1800°C a rychlost se zmenšuje.

„Kam to bude, Joe?“

„Vypadá to, že na pevninu! Až řeknu tři, vypustíš padák, jasné?“

Pierre jen přikývl, jako že rozumí. Zdálo se mu, že mu každou chvíli vinou obrovského přetížení zapadnou oči do hlavy.

„Pozor! Jedna – dva – TŘI!“

Pierre zmáčkl potřebný knoflík a kovové ťuknutí a hlavně strašné cuknutí jim prozradilo, že se padák vysunul a správně otevřel.

„Přistávací motory jedou naplno,“ informoval Sammy. „Vzdálenost od povrchu tisíc metrů, měl si pravdu, je to pevnina, ale je to divné.“

„Co je?“

„Jako by svítila, ale to předtím vidět nebylo!“

„Už nemáme čas cokoliv dělat,“ řekl Joe, „riskneme to.“

„Vzdálenost pět kilometrů – brzdi!“

„Co asi dělám!“

„Motory jedou naplno!“

„Tři, dva, jedna-“

Ozvalo se obrovské prásknutí a pak nic. Motory zhasly a všechno ztichlo.

Všichni tři seděli ještě chvíli v křeslech, neschopní se pohnout. Joe setřel pot z čela a jako by nic prohlásil: „Tak jsme přistáli.“

A popelavý Pierre jen přikývl. „Jo, to teda jo.“

Sammy okamžitě kontroloval přístroje. „Raketa je v pořádku, systémy fungují.“

„A tam venku?“

„Atmosféra se zdá dýchatelná, podloží stabilní, UV záření a radiace v únosné normě, teplota 28°C, vítr nefouká.“

Pierre tleskl. „Tak se tam mrknem, ne?“

Joe zkoumal údaje ze senzorů, a když pochopil, že otázka byla adresovaná jemu, zamyšleně se odvrátil.

„Já ti nevím…“

„Jednou ven musíme.“

„No dobře, běž, ale vezmi si skafandr,“ rozhodl kapitán.

Otevřeli dvojité přetlakové dveře a Pierre sestoupil po schůdcích dolů.

„Pierre, slyšíš nás?“

„Slyším,“ odvětil z vysílačky Pierrův hlas.

„Jak to tam vypadá?“

„Jsme na nějaké poušti, písek je zelený, stejně jako mraky. No, ty jsou namodralé. Ale… panebože…“

Tady se Pierre odmlčel.

Oba v kabině se po sobě vyděšeně podívali. „Pierre! Slyšíš, Pierre, co je?“

„Ale já jsem v pořádku,“ odpověděl Pierre trochu podrážděně. „Ale tohle – to dokud neuvidíte, neuvěříte.“

„Tak co je?“

„Vypadá to jako solární panely. Stovky, tisíce – kam až oko dohlédne!“

Sammy s Joem se skoro srazili ve dveřích, jak vybíhali ven. Pierre nelhal. Byli na kraji jakéhosi pole solárních panelů – zářivá stříbřitá plocha kam až oko dohlédne. Několik nejbližších bylo poničeno jejich přistáním.

„No… vlastně se ani nedivím, že získávali elektřinu takhle. Vždyť kvůli té dvojhvězdě musí být pořád den!“ přemítal Joe.

„Už vás něco napadlo?“ zeptal se Pierre.

„Co?“

„Jsme tady a všechno je v pořádku. Jestli to teď odvysíláme na Zem, budeme na stejné úrovni, jako předchozí Messiery.“

„To je zajímavá úvaha,“ řekl Sammy, „ale mě spíš zajímá támhleto.“ Ukázal prstem vysoko nad hlavy svých kamarádů a ti se ohlédli.

Joe tiše hvízdl. „Je to to, co si myslím, že to je?“ zeptal se vzrušeně.

„Ne,“ popřel to Pierre, „to nemůže být… prostě nemůže.“

„Ale nechte toho,“ okřikl je Sammy. „Vidíte stejně dobře jako já, že je to vrtulník.“

Byl to vrtulník. Zářivě zlatý, uzounký – vypadal trochu jako zjevení.

„Proboha živého,“ zašeptal Pierre, když stroj přistál jen několik metrů od nich a rozvířil mračna zeleného prachu. Okamžitě z něho vystoupil jakýsi muž a zamířil k nim. Všichni tři muži si bezděčně sundali helmy a zjistili, že mohou bez problémů dýchat, i když byl vzduch podivně suchý a rozpálený. Neznámý mezitím došel až k nim s širokým úsměvem na rtech.

„Vítejte, pánové, na planetě Skuld!“ Mluvil s velice podivným přízvukem, přesto mu rozuměli.

Všichni tři stáli úplně perplex.

Když muž pochopil, že se odpovědi nedočká, pokračoval sám: „Je to pro nás velice neobvyklá situace, běžně nemíváme hosty z jiné planety. Jmenuji se Mellor Cooper, generální vyslanec VISUGI.“

Joe se konečně rozvzpomněl, že taky umí mluvit. „Všechny nás těší. Jsem kapitán Joe Terry a tohle…“

„Opravdu mě těší, nesmírně,“ zašvitořil Cooper, aniž by ho nechal domluvit a Joe diskrétně stáhl nabízenou ruku. „Následujte mne, prosím, všichni na palubu. Ve městě jsou všichni dychtiví vás poznat.“

„A raketa?“

„Nemusíte si dělat žádné starosti, naši experti se o ni postarají.“

Tohle se nikomu z trojice moc nelíbilo. Joe se obrátil na Pierra, který mu odpověděl pohledem: „Máme na vybranou?“

Cooper zřejmě nezpozoroval jejich rozpaky a vedl je do vrtulníku.

Během dvou hodin letu pod nimi ubíhala monotónní zelená poušť, místy trochu do modra.

Joe si mezitím toho „vyslance VISUGI“ (ať už to bylo, co chtělo) pořádně prohlédl. Byl to třicátník s vlasy pečlivě sčesanými dozadu. Jeho oblečení, vyrobené z nějaké podivné látky, která nepřipomínala nic, co Joe na Zemi kdy viděl, působilo dojmem uniformy. Upjaté, blankytně modré, bez ozdob. Jedině na rameni měl jakousi nášivku ve tvaru dvojité spirály a pod ní malinký nápis VISUGI.

„Tahle poušť pokrývá celou planetu?“ zajímal se Pierre.

„Většinu,“ odvětil Cooper. „Kromě našich plantáží Viridis algae. A póly jsou samozřejmě pokryté ledem.“

„Ta voda stačí celé planetě?“

„Velké zásoby jsou v podzemí,“ vysvětlil Cooper. „Ale momentální lidské populaci stačí ta polární.“

„Kolik lidí tady tak zhruba je?“ zeptal se Sammy.

„Miliarda.“

„A přibližně víc nebo míň?“

Cooper se na Sammyho překvapeně podíval. „Přesně miliarda. Tedy, pardon, s vámi miliarda tři.“

„Ale to přece není možné!“ protestoval Joe.

„Ujišťuji vás, že to tak je.“

„Ale jak můžete vědět, že se právě teď nenarodilo nějaké děcko?“

Cooper se na něj podíval pohledem, který se Joeovi ani trochu nezamlouval. „Naše záznamy jsou vedeny přesně.“

Joe raději od zjevných otázek upustil a zahleděl se dolů na modrozelený písek.

Město nevypadalo shora nijak zvlášť. Ať se Joe snažil sebevíc, nevšiml si žádných zelených travnatých ploch, ani ničeho podobného. Všude byly jen ulice a domy, větší či menší. Z toho ošklivého průměru se vymykala jen jedna jediná obrovská bílá budova. Právě k ní mířili. Podobným ohromujícím dojmem by mohla působit katedrála na vsi, a tohle bylo možná něco velice podobného. Přes celou délku budovy bylo zlatě napsáno:

VOLOVSJENOV’S INSTITUTE FOR SAFE USE OF GENETIC INFORMATIONS

Sammy si přisedl blíže k Pierrovi a zašeptal tak, aby je Cooper neslyšel: „Z tohohle mi naskakuje husí kůže. Nevím, o co tady jde, ale určitě to není nic pěkného. Celá tahle planeta je zatraceně divná.“

Joe mu odpověděl rovněž šeptem: „Je to divné, ale co můžeme dělat?“

„Ale to jméno – Volovsjenov – přísahal bych, že už jsem ho někde slyšel.“

„No samozřejmě, vždyť to byl ten první, co sem přiletěl. Mise Neworld 2169.“

„Myslíš, že ho tady mají ve velké úctě?“

„Vypadá to tak,“ odtušil Joe.

„Co se s ním vlastně stalo?“

„Zůstal na Skuldu spolu s prvními osadníky. Sandler se vrátil na Zem.“

Mezitím vrtulník dosedl na nenápadnou přistávací plochu hned vedle budovy. Ihned se k nim seběhlo alespoň deset lidí ve stejných modrých uniformách, jako měl Cooper. Ten vystoupil a následovaný třemi astronauty a alespoň šesti dalšími vešel rychlým krokem do budovy institutu.

Joe se přitočil k Cooperovi a zeptal se: „Co je tohle za institut?“

„Institut pro bezpečné používání genetických informací.“

„To vím, ale co to znamená?“

Cooper místo odpovědi otevřel dveře do jedné z místností a naznačil jim, aby vešli.

Teprve, když se usadili za stůl, začal: „Co vlastně víte o téhle planetě?“

„No… nic moc,“ přiznal Pierre.

Cooper přikývl. „Myslel jsem si to. A i kdybyste věděli, za ta léta odloučení se mnoho změnilo.“

„Tak co je tohle za institut?“

„Hned se k tomu dostanu. Asi padesát let po vyhlášení nezávislosti Skuldu šlo všechno výborně. Pak se ale stala ta… věc.“

„Jaká věc?“ zajímal se Sammy.

„Do planety narazil meteorit a vychýlil ji z oběžné dráhy. Mělo to příšerné následky. Bylo zničeno všechno, co jsme stihli vybudovat, zemské plodiny do jedné vymřely a z původní populace zůstalo naživu jen asi dvě stě lidí.“

Všichni tři vytřeštili oči. „Panebože – dvě stě!“ vydechl Joe. „Ale jak jste...“

„Když člověk musí, dokáže všechno. Naši předkové byli prostě nepřekonatelní, ale všemu zabránit přece nedokázali.“

„Čemu?“

Mezitím před ně položili sklenice s podivným pitím.

„Napijte se se mnou,“ nabídl jim Cooper.

Sammy podezíravě zkoumal sklenici. „Co to je?“

„Výtažek z Viridis algae.“

Joeovi se zdálo, že jsou jeho otázky už trochu monotematické, ale stejně se znovu zeptal: „Co to je?“

„Říkal jsem vám přece, že všechny zemské plodiny vymřely. Tohle je jediná řasa, která může na Skuldu přežít. Tak ji pěstujeme ve velkém.“

Joe s Pierrem se po sobě podívali. Nechtěli urazit, ale v téhle nechutné kapalině by nesmočili ani prst. Nakonec Pierre pokrčil rameny, jako by chtěl říct: „Co nám zbývá?“ a všichni tři se statečně napili. Až do dna, aby to už měli za sebou. Joe se otřásl. Bylo to nechutně přislizlé.

Cooper se usmál.

„Dopovězte nám to o tom, čemu jste nedokázali zabránit,“ požádal Pierre. Byl trochu bledý a Joe cítil, že asi nevypadá o nic líp.

Cooper se nadechl a pokračoval: „My všichni jsme potomci těch dvou set. Už chápete?“

„Ne,“ přiznal Joe.

Cooper se k nim naklonil. „Lidská rasa začala degenerovat. Trvá to už kolik staletí.“

„Jak to myslíte?“ Joe si protřepal prsty. Zdálo se mu, že v nich začíná ztrácet cit.

„Už tři sta let po katastrofě začalo přibývat fyzicky i psychicky postižených. Proto byl zřízen institut, který má za úkol vyhledávat ty nejvhodnější jedince a křížit je mezi sebou. Začali jsme používat zkumavky, abychom dokázali ovlivnit pohlaví plodu.“

Joovi se začala točit hlava.

„Pohlaví plodu?“ zašeptal Pierre, jako by nevěřil vlastním uším. Už nebyl jen bledý, ale přízračně zelený. Dokonce i Sammyho tmavá pleť nabrala bledší odstín.

Cooper je bedlivě pozoroval. „Teď už není možné, aby si lidé vybírali partnery. Vše za ně dělá náš institut, pojmenovaný po tom největším z našich předků. Jeho potomek má tu čest vést VISUGI dodnes.“

„Volovsjenov...“ vydechl Sammy. Joe si všiml, že se rukama křečovitě drží stolu. Najednou se mu tak zatočila hlava, že se sám chytil, aby se vůbec udržel na židli.

„Ještě nám dovolte jeden dotaz,“ Pierre už musel lapat po dechu. „Před námi na téhle planetě přistály už dvě posádky. Nevíte o nich náhodou něco?“

Cooper se zatvářil udiveně, ale všichni tři viděli, jak se škodolibě usmívá. „O nikom takovém jsem v životě neslyšel.“

Poslední, co Joe vnímal, než upadl do bezvědomí, byl Pierre, jak se pozpátku hroutí ze židle.

Kapitola 2

Joea příšerně bolela hlava. Snažil se vzpomenout si, co vlastně dělá, kde je, ale před očima měl černou mlhu, jen pod sebou nahmatal nějakou tvrdou lavici.

Ze tmy k němu náhle pronikl důvěrně známý hlas.
„Dáváš si načas, Šípková Růženko.“

Ze tmy se vynořil starostlivý Pierrův obličej. Joe se pomalu posadil a rozhlédl kolem. Malá tmavá místnost, bez oken, stráž za skleněnými dveřmi…

„Panebože…“ zasténal. „Ten mizera…“

„No,“ Pierre pokrčil rameny. „Alespoň definitivně víme, na čem jsme.“

„Ale proč!“ Joe se prudce zvedl, ale okamžitě se mu podlomily nohy a spadl zpátky.

„Dej pozor,“ napomenul ho Sammy z druhého konce místnosti.

„Poslyšte, myslíte že to, co nám Cooper říkal...“

„To nebyl sen,“ zavrtěl Pierre hlavou, „bohužel. To sis nevšiml, že tady všichni vypadají trochu jako...“

„Přes kopírák?“ napověděl mu Sammy.

„Divně,“ dokončil Pierre.

„Ani se nedivím,“ ušklíbl se Joe. „Lidi ze zkumavek – tohle je apokalypsa. Pokud nám ovšem říkal pravdu.“

„Říkal,“ ozval se nepříjemně známý hlas. Cooper stál za sklem.

„Pane, já požaduji nějaké-“ začal Joe.

„Vysvětlení?“ přerušil ho Cooper. „Prosím, ať je po vašem. Institut si jednoduše nepřeje žádné spojení s vaší planetou.“

„Ale proč?“ vybuchl Sammy. „Vždyť by se tak vyřešily vaše dlouholeté problémy!“

„Ti před vámi byli chápavější,“ poznamenal Cooper. „O to právě jde! Myslíte si snad, že by někdo potřeboval náš institut, kdyby se geny znovu smísily?“

„Takže jen proto, abyste neztratili moc, posíláte celou tuhle planetu do kytek?“

„Kam, prosím?“

Joe netrpělivě mávl rukou. „Zničíte ji.“

Cooper jen pokrčil rameny. „Když to tak chcete brát...“

„A... co bude s námi?“ zeptal se opatrně Pierre.

„To jsem vám neřekl? Odpusťte,“ omlouval se Cooper, „budete asi za dvě hodiny popraveni. Nejsme sice zařízeni na popravy lidí bez ochranných integrovaných obvodů, ale my už to nějak uděláme. Před pěti lety se nám to na vašich předchůdcích podařilo přímo ukázkově.“

„A ti předtím?“

Cooper zavrtěl hlavou. „Bohužel, neměli jsme tu možnost. Našli jsme jen jejich dvě těla uprostřed pouště. Jinak vám přeji příjemný zbytek dne.“

V cele zavládlo dlouhé ticho přerušené až Joeovým prásknutím do lavičky.

„Ne! Tohle prostě nemůže být pravda!“

Druzí dva na to nic.

„Vždyť tohle je jak ze špatnýho filmu, tohleto!“

„Ber to z té lepší stránky,“ ušklíbl se Pierre.

„Jakou to má lepší stránku?“

„Zjistili jsme, co se stalo s Messiery 1 a 2.“

„Díky,“ odpověděl Joe naštvaně, „při tomhle vědomí je mi mnohem líp.“

„Přece tu musí být nějaký způsob, jak se dostat pryč,“ uvažoval Sammy.

„Vzdej to, zatímco jste ještě spali, poslouchal jsem strážce. Všechno je tady hlídané jak v trezoru. Šance, že by se odsud někdo dostal, je nulová,“ řekl Pierre, natáhl se na lavičku a začal si broukat: „Vzhůru, děti vlasti, den slávy nadešel, proti nám tyranie zvedá svůj krvavý prapor! Třeste se, tyrani, a vy, zrádci, hanbo celé země, vaše plány dojdou odplaty! Každý je vojákem připraveným k boji proti vám. Padnou-li naši mladí hrdinové, země zrodí nové, odhodlané k boji!“

„Mohl bys toho, prosím tě, nechat?“ vyjel po něm Joe. „Já vám tady taky nezpívám Hvězdami posetý prapor a Sammy to jejich… co vy to vlastně zpíváte?“

„Jana Gana Mana,“ zahučel Ásam a znovu se upřeně zahleděl do zdi.

„Já myslel, že pořád ještě Bože, chraň královnu.“

„Víš co? Tak až si zase budeš něco myslet…“

„Nechte toho,“ přerušil je Pierre, „tři roky jsme spolu vydrželi v té raketě a teď se začneme hádat kvůli blbostem?“

„No, možná sis toho nevšiml, ale za hodinu a půl nás plánují popravit!“

„A to je důvod, abychom se tady zabili navzájem?“ kontroval Pierre a hodil si nohy nahoru. „A společně si můžem zazpívat za Světovou unii-“

Prásk! Všechna světla s hlasitým třesknutím zhasla a okamžitě se rozezněly poplašné sirény.

Oba strážci od dveří okamžitě vyběhli chodbou napravo.

Skupinka zůstala sama potmě.

„Co myslíš, že to znamená?“ zeptal se tiše Sammy.

„No, buď to je dobré, nebo se nic nemění,“ konstatoval Pierre, „nedají se ty dveře nějak vylomit, teď, bez proudu?“

Joe vstal, aby to zkusil, ale náhle se se zahučením světla znovu rozsvítila.

„To bude záložní okruh,“ odhadoval Sammy.

„Támhle už se vracejí hlídači,“ upozornil Joe, „a teď dokonce tři.“

Ale nebyli to ti, kteří stáli předtím u dveří. Tohle byl jeden vysoký černovlasý muž a dva kluci, Joe by jim netipoval ani patnáct.

Muž přešel k ovladači a rychle naťukal kód. Skleněné dveře se okamžitě otevřely.

„Rychle,“ oslovil astronauty, „máme přesně tři minuty, než přijdou na to, že jsme tady.“

„A jak nám zaručíte, že nás venku nečeká něco horšího než uvnitř?“ zeptal se výbojně Pierre.

Muž se usmál. „Budete mi muset věřit. Ovšem, jestli nechcete, místnost pro popravy je tímto směrem.“ Ukázal rukou.

„Jdeme,“ zavelel Joe a i s těmi podivnými strážci vyrazili nalevo a do výtahu.

„Co jste zač?“ zeptal se Pierre svých „únosců“, ale ti neodpověděli, jen si je všechny tři zvědavě prohlíželi.

Když se dveře výtahu znova otevřely, zjistil Joe překvapeně, že se nacházejí v jakémsi suterénu.

Jeden z chlapců rozdal astronautům stejné uniformy, jako měli oni, jen světle zelené.

„Tady se oblečte,“ nařídil jim. Všichni tři ho okamžitě poslechli, jen se cítili trochu nesví, protože nikdo z těch ostatních ani na chvíli neodvrátil zrak.

Už převlečení se vydali chodbou a náhle vyšli na obrovské prostranství před hlavní branou.

„Buďte v klidu, tady se poplach nespustí,“ uklidnil Joea jeden z chlapců a odhrnul si oříškové vlasy z čela. Měl protáhlé zelené oči a podlouhlý obličej.

Jako tři strážci je jejich vysvoboditelé vedli klidně kolem zdi a branou ven. Tam se ale jejich chování změnilo a okamžitě se dali do běhu podél bloku domů, kde zrovna nikdo nešel.

„Jaký je čas?“ zeptal se ten muž chlapců.

„Za dvanáct minut.“

„Rychle!“ pobídl je a všichni se rozběhli sprintem. Jejich cílem byl jeden ze skupiny malých krychlovitých domečků. Vběhli dovnitř, zabouchli dveře, ale ani si nevydechli a okamžitě se hnali po schodech dolů do sklepa.

Teprve, když zamkli sklepní dveře a zajistili zámek, se opřeli o stěnu a zhluboka oddychovali. Pak se začali smát. Joe si všiml, že jsou v místnosti ještě další lidé, dva muži.

„Dobrá práce, vy všichni,“ pochválil je jeden z nich.

„Teď alespoň bude mít Volovsjenov o čem přemýšlet. Za co jste tam vlastně byli?“ obrátil se na astronauty.

Ti tři se po sobě podívali. Teprve teď jim došlo, že jejich únosci vlastně netuší, co jsou zač.

„No...“

„Copak si myslíš, že by to mohl někdo v takové cele vědět?“ podotkl jeden z chlapců a Joe konečně pochopil, co se mu na nich zdálo tak divného. Byly to ženy. Když už si jednou všiml, nemohl jejich rysy přehlédnout, ale nevyčítal si, že mu to došlo teprve teď. Neměly ani prsa, ani boky, nic, co je obvykle charakteristické.

„Alespoň nějaké tušení mít přece musí,“ protestoval ten muž, „za co jste tam byli?“

Joe si nervózně odkašlal a řekl pomalu: „Víte, možná to bude znít trochu zvláštně, ale my jsme z jiné planety.“

Jestli čekal, že tím vyvolá dojem, byl trpce zklamán. Všichni kolem se dali do smíchu – dokonce i Pierre se Sammym se trochu ušklíbli.

„Mám dojem, že teď VISUGI používá nějaké nové systémy na zmatení mozku,“ obrátil se jejich vysvoboditel na jednoho ze svých společníků.

„Šílenci,“ komentovala to nevybíravě dívka jménem Juth.

„Degeneráti,“ přisadila si ta druhá, „to jsme si pomohli.“

„Takové by přece nezavírali do přísně střežené cely, nemyslíš, Peg?“

Joe získával dojem, že mají tihle lidé otravný zlozvyk mluvit o nich, jako by tu nebyli, proto je přerušil: „Chápejte – přiletěli jsme ze Země-“

Nový smích.

„A nejste náhodou potomci samotného Sandlera?“ zeptal se jízlivě jeden z mužů. „Karre,“ obrátil se na toho únosce, „načti jim obvody, tahle komedie už mě přestává bavit.“

Karre k astronautům přistoupil s jakýmsi nástrojem ve tvaru podivné lžičky a všichni tři instinktivně ustoupili o krok vzad. Karre jen protočil oči v sloup a rychlým pohybem chytil Sammyho za ucho. Joe i Pierre vytřeštili oči, Karre ale okamžitě ustoupil. Tvářil se vyděšeně a obličej měl zsinalý.

„Co je Karre?“ zeptala se netrpělivě Peg.

Karre jen pohnul rty.

„Co?“

„Oni... nemají obvody.“

Oči všech v místnosti se upřely na Sammyho, který si bolavé ucho podrážděně masíroval.

„Co na tom, stát se může ledacos, vždyť já ho koneckonců taky nemám,“ prohodil poslední z cizinců, muž s pískovými vlasy.

„Jenže tobě, Qirte,“ řekl Karre pomalu, „ho vyřízli. Oni je prostě… nemají.“

V místnosti jako by vybuchla bomba. Všichni naráz vyskočili z křesel a vrhli se na astronauty a vzrušeně se překřikovali, když se jim dívali za uši, a vrtěli hlavou, jako kdyby viděli největší zázrak ve svém životě.

První ztratil nervy Pierre. „Může mi už někdo vysvětlit, co se tady, krucinál, děje?“ zařval na celou místnost.

Okamžitě se rozhostilo hrobové ticho a všichni ustoupili až ke zdi na druhou stranu místnosti. Dívali se na Pierra na zjevení.

„Za tenhle den už jsme stačili přistát na vaší planetě, na zelené poušti přímo u moře solárních panelů, už nás unesli, ukradli raketu, nutili nás pít slizké patoky, omámili nás, strčili do vězení a chtěli popravit – vy jste nás z vězení dostali, strčili do sklepa a teď nám chcete utrhnout uši – CO TO MÁ ZNAMENAT!“

„Klid, Pierre,“ řekl Sammy.

„Vy jste vážně ze Země,“ vydechla Peg.

„Ano,“ přitakal Joe.

„Ale ta přece nemůže existovat!“

„Tenhle nesmysl vám řekl kdo?“

„Karre!“ vykřikl náhle Qirt, který se díval na jakousi světelnou obrazovku. „Za dvě minuty!“

Všichni okamžitě vyběhli ze sklepa a nechali Joea a jeho společníky prostě stát. Jediný Qirt se jen pohodlněji usadil v křesle a pokynul jim, aby ho napodobili.

„Co se má spustit?“ zeptal se Sammy.

„Kontrola integrovaného obvodu.“

„O nějakých integrovaných obvodech mluvil i Cooper,“ zamračil se Pierre. „Co to znamená?“

„Počkejte, vysvětlím vám to,“ řekl Qirt vstřícně a vylovil z kapsy něco jako maličký zapalovač. Položil ho na stůl a zmáčkl tlačítko. Okamžitě se před nimi objevila dotyková světelná obrazovka. Qirt tam chvíli vyhledával a nakonec jim ukázal cosi jako mapu.

„Tohle je naše město,“ vysvětlil. Teprve teď si všichni všimli, že jsou ulice přesně stejné a přiléhají na sebe v pravých úhlech. „Tohle je budova VISUGI.“

„Tu už poznáme.“

Qirt se uchichtl. „O tom nepochybuji. Sám jsem s nimi měl co do činění. A teď se podívejte na tohle.“

Ukázal na obrovskou špici, která trčela ze zeleného písku kus za městem.

„To je vysílač kontrolního paprsku. Díky němu můžou lidé od VISUGI sledovat všechny, všude a vždycky. Můžou na dálku třeba i zabít, vysílat do mozku signály o bolesti – všechno!“

„A to si lidé nechají líbit?“ zeptal se Joe pobouřeně.

„To máte tak. Tady lidé většinou nemají svůj názor. Vlastně nevědí ani polovinu z toho, co my z Hnutí. A když už ten obvod jednou máte, bouřit se nemůžete. Většině to ani tak nepřijde, protože se zavádějí hned po vyjmutí ze zkumavky…“

„A proč šli ostatní ven?“

Qirt se shovívavě usmál. „Kdybyste byl kontrolorem z VISUGI, nebylo by vám divné, že pár lidí chybí?“

„Jak to myslíte – chybí?“

Qirt se plácl do čela. „Já vám neřekl to nejdůležitější! Víte, já jsem tak trochu no… naboural jejich hlavní počítač a mozek celého kontrolního centra. Můžu teď vytvořit slepé zóny – místa, kam paprsky neproniknou. Kraje zóny se spojí a počítač vůbec nepozná problém. Tahle místnost byla zbudovaná tajně, takže nevadí, že je tady jedna z našich trvalých zón. Jiné přirozeně nemůžete udržovat věky, aniž by si toho přece jen někdo všiml.“

„Vy jste génius,“ řekl Pierre obdivně. Qirt se zatvářil potěšeně.

„Počkejte – a jak to, že teda nejste venku i vy?“ zeptal se Joe.

„Správný dotaz,“ pochválil ho Qirt, „tenhle problém sahá vlastně až ke vzniku našeho Hnutí.“

„Jakého hnutí?“

„Za svobodný Skuld. Na začátku jsem byl já a Karre. Pracoval jsem v Institutu na vytváření jejich programů a přitom jsem narazil na zabezpečené soubory, ke kterým měl přístup jen Alexej Volovsjenov.“

„Ten skutečný?“

„Vy myslíte – první?“

„Ano, tak.“

„Ovšemže ne. Ale tady se synové jmenují po otcích a dcery po matkách. I můj otec byl Qirt Pétrin a syn by byl Qirt Pétrin, kdyby se nezbavili mojí informace.“

„Proč?“

„Takhle to dělají s každým, koho chtějí popravit.“

„Cože?“

Qirt přikývl. „Celé noci jsem strávil nad těmi soubory, až se mi je podařilo otevřít. Vyšlo najevo, že místo správného systému mají někteří lidé z VISUGI třeba čtyři děti s protějšky těch nejlepších rodokmenů!“

Jestli doufal, že vyvolá dojem, tak se zklamal. Astronauté na něho všichni nechápavě zírali.

„Chápete? Čtyři!“

„A to je špatně?“ zeptal se Sammy.

„No samozřejmě! V normálním systému má VISUGI vybírat geneticky nejvhodnější jedince a ty mezi sebou spojit. Z informací každého páru vytvoří jednoho chlapce a jednu dívku do další generace. Chlapce po smrti muže a dívku po smrti ženy. Kdyby jich bylo víc, planeta by nás neuživila, a kdyby míň, nestačilo by lidstvo na všechnu nutnou práci. Zvlášť teď, když je čím dál víc jedinců duševně méněcenných. Přebytky vyrovnávali tak, že prohlašovali zdravé plody za potencionálně méněcenné a likvidovali je přímo v zárodku.“

„Ale proč vás chtěli popravit?“ nechápal pořád Pierre.

„No samozřejmě, že mě chytili,“ zasmál se Qirt, „dělal jsem ty nejzákladnější chyby. Tak mě odvedli a nějaký doktor z VISUGI mi vyoperoval můj obvod, aby místo něj mohli zastrčit fázový popravní kolík. Ale pak mě zachránil Karre, už tehdy můj kamarád. Podobným způsobem, jako dneska vás, akorát vy jste měli tu čest použít některé mé vynálezy. Já to měl horší. Karre jen vyhodil pojistky a zbytek byl na mě. Zrovna jsme procházeli chodbou a já se jim schoval do shromažďovny odpadu, která byla shodou okolností hned vedle. Bez obvodu mě nemohli najít a já se po několika dnech dostal ven. Koukněte,“ odhrnul si vlasy a odkryl ostatním velkou jizvu zezadu za svým uchem, „ostatní ho mají hned pod kůží. Ostatně, jen jim řekněte, aby ho ukázali. No, a od té doby se schovávám tady. Ještě ten den, co jsem utekl, jsme s Karrem založili Hnutí s cílem změnit vedení VISUGI.“

„A proč se schováváte, když už nemáte ten obvod?“

„Ze stejného důvodu, proč jste tady i vy. Ty obvody vysílají signál třicet hodin denně. Celý den je může Institut kontrolovat, nebo, jak tomu oni říkají: „studovat různé druhy genetického materiálu za účelem odhalení nežádoucích defektů.“ Kontrolní paprsek je ale mnohem průbojnější. Jen ten může číst z obvodů data a případně je ničit. Ten taky odhalí člověka bez obvodu – jako takovou černou díru v signálu. Naštěstí jsem vynalezl tu moji malou slepou, kde jsou i lidé jako my v bezpečí. Zjednodušeně řečeno.“

„Poslyšte,“ řekl pomalu Joe a vážil každé slovo, „vy chcete změnit vedení VISUGI. Co kdybyste ho úplně zrušili? Na Zemi si lidé nacházejí partnery sami, rodí děti, starají se o ně...“

Qirt se uchechtl.

To vzalo trojici vítr z plachet.

„Poslyšte, Qirte, pomozte nám se spojit se Zemí a my vám slibujem, že tím se problémy celé téhle planety vyřeší!“

„To by byla sebevražda, všichni mají…“ poklepal si za ucho, „na každém kroku může ten, kdo vám pomáhá, padnout a zemřít. Nikdo to nebude riskovat. Nikdo.“

Mezitím se už vraceli ostatní, ale zastavili před dveřmi do sklepa.

„Vážně myslíš, že jsou ze Země?“ zeptala se pochybovačně Peg.

„To, jak se chovají, podle mě dokazuje, že jsou nepochybně z jiné planety,“ podotkl Karre, „co myslíš, Farrene?“

„Není o tom pochyb, VISUGI musí zuřit, že jsme jim je vyrvali přímo zpod rukou.“

„Takže je nejspíš budou velice důkladně hledat.“

„Slepá zóna ještě nikdy nezklamala,“ řekla Juth.

„Taky ještě nebyla tak zkoušená,“ povzdechl si Karre, „Qirt se schovává už hodně dlouho, ale co je jim po Qirtovi. Ale tihle – ti už něco musí znamenat.“

Po těchto slovech vešel Karre do místnosti a všichni ho následovali. Našli tři astronauty v rozhovoru s Qirtem.

Karre se usadil naproti Joeovi a rozhostilo se ticho.

„Vítejte na planetě Skuld,“ řekl nakonec.

„Už nás jednou vítali ti z Institutu,“ neodpustil si Pierre. Jejich společníci se zasmáli.

„Tak to vás vítám alespoň na základně. Jmenuji se Karre Chaton.“

„Moc nás těší,“ odpověděl Joe a napřáhl ruku.,„Joe Terry.“

Karre si Joeovu ruku udiveně prohlížel a Joe ji okamžitě stáhl zpátky.

„Děkujeme za záchranu,“ řekl místo toho.

„Ještě neděkuj, možná jsme šlápli z louže pod okap,“ řekl Pierre jízlivě.

„Co to má být?“ zeptala se užasle Juth.

„Z louže pod okap,“ vysvětloval netrpělivě Pierre, „to se tak říká.“

„A co to znamená?“

„Mám dojem, že tady nikdy neprší,“ zašeptal Sammy.

„Jakože z jedné špatné situace do druhé, ale to je teď jedno,“ řekl Pierre a zabránil tak dalšímu vysvětlování toho zdánlivě jednoduchého idiomu. Joe se na chvíli zamyslel, co by dělal, kdyby po něm někdo, kdo v životě neviděl déšť, chtěl vysvětlit význam slova okap.

Karre se znovu ujal slova: „Víte, to je nejspíš opravdu jedno, ale-“

„Jak to, že jste tady?“ zeptala se Peg na rovinu. „Země by přece neměla existovat!“

„Existuje,“ ujistil ji Pierre.

„Vy o Zemi nic nevíte?“ zeptal se Sammy. Všichni zavrtěli hlavou.

„Tady se říká, že zanikla v roce 198 před založením.“

„Založením čeho?“

„198 let před založením Institutu. Rok velké katastrofy.“

To bude ten meteor, o kterém vykládal Cooper, pomyslel si Joe.

„Tak to tedy nezanikla,“ podotkl Pierre.

„Říkají, že můžou vyřešit problémy s degenerací,“ oznámil Qirt.

„Nesmysl!“ vykřikl Farren. „Jsme od sebe už příliš dlouho, než abychom se spolu mohli ještě křížit!“

„Tak tohle vám nasadili do hlavy?“ zeptal se rázně Sammy. „Já sice genetice moc nerozumím, ale nevidím důvod, proč by to nešlo! Nejsme snad rozdílné druhy!“

„Vy jste ze Země, nemáte tu vůbec být,“ řekla Peg, „Institut měl určitě dobrý důvod, proč vaši genetickou informaci neplánoval využít.“

Pierre zůstal sedět s otevřenou pusou, ale Peg už si ho dál nevšímala, jako by řekla rozhodující argument.

„Potřebujeme se jen spojit se Zemí!“ Joe konečně našel znovu řeč. „Pomozte nám, prosím. Když se u nás doma dozví, co se tady děje, pomůžeme vám.“

„A jak to chcete udělat?“ zajímal se Karre, ale jeho hlas zněl trochu posměšně. „Měli byste být rádi, že jsme vás vůbec z té cely dostali. My potřebujeme nové lidi na naše akce, ne na to, aby si diktovali požadavky. Země nám pomoct nemůže, nemá jak. A vás už touto dobou hledá celý VISUGI, musíte se prostě schovat, ne hazardovat se životy nás všech při pochybných akcích. Když se nám podaří změnit vedení Institutu, všechno bude v pořádku. Nepotřebujeme přistěhovalce z jiných planet.“

„Ale to přece...“ zaprosil Joe.

Všichni se od nich odvrátili, dokonce i Qirt, který se zdál být nejpřístupnější.

„My vám s tím vaším snažením pomůžeme, jak budeme umět,“ řekl Pierre odhodlaně, „přece jen vám vděčíme za život. Myslím, že si o těchto záležitostech můžeme promluvit později.“

Farren se obrátil ke Karremu. „Nebuď na ně takový. Vždyť pocházejí z jiné planety a nemůžou hned vědět, jak to tady chodí.“

Karre jen pokrčil rameny, jako by říkal: „Co teď s nimi?“

Juth se unaveně posadila do křesla a promnula si oči. „Co byste říkali APT?“

„Já bych byl jedině pro,“ souhlasil Farren a Karre s Qirtem se připojili.

„Mám pro všechny,“ hlásila Peg a hledala cosi po kapsách. Všichni v místnosti, astronauty nevyjímaje, ji pozorně sledovali. S výjimkou Pierra, který právě uvažoval o křivce jejího krku, už všichni viděli, co to má.

Vypadá to jako plato stříkaček, napadlo Joea a za vteřinku své tvrzení poopravil: Je to plato stříkaček.

„No výborně,“ usmál se spokojeně Qirt, „máš vkus, Peg.“

„Díky.“

Peg rozdělila maličké stříkačky mezi všechny okolo. Joe si tu svou podezíravě prohlížel. Pak se podíval na Pierra a Sammyho. Oba se tvářili úplně stejně.

„Promiňte – co to je?“ zeptal se Pierre Peg a ohledně jejího krku došel k názoru, že je to tak jediné místo jejího těla, na které se dá dívat.

„To je apermycitin. Vy ho na Zemi nemáte?“

Pierre pokrčil rameny. „Bohužel.“

„Vy chudáčci,“ politovala je Juth, „Karre, budeš tak laskav?“

„Samozřejmě,“ odvětil a Juth natáhla ruku. Karre ji jemně chytil a vpíchl jí injekci přímo do žíly. Pár kapek její krve steklo po kůži a Sammy se odvrátil.

„On nemá rád krev,“ vysvětlil Joe omluvně.

Skupinka si vyměnila nechápavé pohledy. „Vy nemáte krev?“

„Samozřejmě, že máme,“ řekl podrážděně Joe, „ale raději vevnitř. A proto si do žil nic nepícháme, dokud to není opravdu zapotřebí.“

„To my taky ne, za co nás máte?“ opáčil Farren.

„A co je tohle?“

Všichni v místnosti se začali smát.

„Kdyby tady nebyl APT, byl by život mnohem otravnější,“ vysvětlil Karre.

„Takže je to droga?“

„Úžasná,“ odvětila Juth, natáhla se v křesle a pozorovala, jak si skupinka navzájem píchá. Potom vzala Joeovi stříkačku z ruky a sundala kryt.

„Smím?“ chytila ho za ruku. Joe si při té příležitosti všiml, že má dívka pouze čtyři prsty. Žádný nechyběl, ale byly čtyři.

„Ne, děkuji,“ odvětil. Z těch prstů se mu dělalo nevolno.

Pierre se Sammym své stříkačky rovněž odložili. Nepříjemně si přitom uvědomovali, jak si všichni kolem vyměňují významné pohledy.

„Vy vážně nebudete?“ zeptala se Peg, jako by takové iracionální jednání nedovedla vůbec pochopit.

„Vážně ne, kočičko,“ odpověděl jí Pierre a pokusil se usmát.

„Co znamená kočičko?“

Joe už pochopil, co má Pierre v úmyslu, a Sammy očividně taky. Ale ukázalo se, že oslovení „kočičko“ nebylo z nejvhodnějších.

„Kočička je na Zemi takové… domácí zvířátko.“

„Zvířátko?“

„Neříkejte, že nevíte, co je zvířátko,“ Pierre překvapeně sledoval, jak všichni v místnosti zavrtěli hlavou.

„Aha, takže...“

Pierre v duchu požádal nebesa o nekonečnou trpělivost a začal vysvětlovat. Joe uznal, že si jeho kamarád nevede špatně, ale tuhle situaci by nevládl ani školený lexikolog. Konverzace nakonec definitivně zamrzla na Ježíši Kristu, kterého Pierre neopatrně zmínil, aniž by byla vyřešena původní kočička.

„Tahle planeta je naprosto šílená!“ zuřil Pierre, když se s Joem a Sammym omluvili a vyšli ze sklepa ven.

„To určitě,“ dobíral si ho Sammy, „jen proto, že každá hned nepadne na záda z té tvojí kočičky.“

„Tihle lidi jsou... prostě nenormální!“

Joe si povzdechl. „Jim spíš tak připadáme my.“

„Cooper měl pravdu – tahle planeta je degenerovaná.“

„Tak už se uklidni – pořád nás někdo může slyšet,“ tišil ho Joe.

„Tak ať!“

„Neblbni.“

Sammy se Pierra zastal. „Má pravdu. Kdybych jen kdysi na té centrifuze v Atlantě věděl, že se dostanu na planetu, kde je největší tragédií vylití zkumavky se spermatem, rozmyslel bych se podruhé.“

„Nevzpomínáš si,“ přerušil ho Joe, „jakou jsme o tomhle světě měli vlastně představu?“

„No... žádnou.“

„Přesně tak. Všichni nám ten let rozmlouvali, NASA ho ani nechtěla schválit, my napsali závěti a nikdo nepočítal s tím, že bychom se mohli vrátit.“

„Měli nás za nějaké ztroskotance,“ ušklíbl se Pierre, „ještě teď si vzpomínám na ty článečky v novinách, když hledali důvody, proč my. Nevím, jak vy dva, ale já se slušně bavil.“

„Ale tohle přece nemění nic na tom, že by pro tyhle lidi bylo možná lepší tu katastrofu vůbec nepřežít. Jsme tady jeden den a už jsem slyšel tolik, že z toho nebudu spát po zbytek života.“

„To nebude tak těžké, Sammy, jestli nás ten Institut s Volovsjenovem a Cooperem v čele najde. Ale jen jsem chtěl říct – čekali jsme, že tady nenajdeme zhola nic. A místo toho jsou tady lidé, tu ideologii nechme stranou, ale lidé! Tohle pro nás není konec, jak jsme čekali, ale začátek!“

„Nech si ty kecy, prosím tě.“

„Je to tak! Oni nevědí o životě nic! Vůbec nic! A je na nás, abychom-“

„-zachránili svět,“ dořekl Pierre, „perfektní. Jenže jsi pominul jeden závažný detail.“

„Jaký?“

„Jak to máme udělat? Nemůžeme si dělat přehnané iluze, sám si slyšel ty-“ ukázal palcem směrem ke dveřím do sklepa. „Nepomůžou.“

„Nechápou, je to otázka času. Oni se přece vzpírají všem zákonům přírody. Dřív nebo později jim to dojde, a pak uvidíš! Tohle ten Institut moc dobře ví, vzpomínáš si, co říkal Cooper! Musíme jim to jenom ukázat.“

„Těmhle?“ nadhodil Pierre posměšně. „Tak to ani náhodou.“

„Nemyslel jsem-“

„Co?“ přerušil je Sammy. „Podívejte – kdyby se teď podařilo odvysílat na Zem zprávu a oni by se okamžitě rozhodli poslat raketu, trvalo by rok a půl, než by vůbec doletěla. S takovou pomocí nemůžeme počítat.“

Joe si povzdechl. „Musíme řešit problémy tak, jak přicházejí. Teď se musíme hlavně soustředit, abychom přesvědčili ty kočičky a jejich kocourky pomoct vyslat SOS. Co bude pak, je ještě brzo řešit.“

„To máš pravdu,“ Pierre tleskl, „je zbytečné řešit cokoliv. Teď se vrátíme mezi ně a budeme milí, přátelští a jemně přesvědčiví. Stejně jsme už měli být po smrti. Tohle je jen čas navíc.“

„Ta jejich planeta musí být naprosto šílená!“ prohlásila rozhořčeně Juth, když trojice vyšla ze sklepa.

„Máš pravdu,“ povzdechl si Karre, „byla obrovská chyba, že jsme je vůbec z toho vězení dostali. Co je prostě vrátit?“

Qirt si zaťukal na čelo. „Zbláznil ses? To by byla pěkně povedená návštěva: Pánové, tyhle chlápky jsme vám šlohli z vězení, ale upřímně nás to mrzí, tady je máte zpátky. Uznej, že teď už nemůžeme couvnout!“

„A navíc – uvědomte si, co jsou vlastně zač! Jsou ze Země!“ vložil se do diskuse Farren a vzrušeně si odhrnul tmavé vlasy z čela.

„Pokud vůbec.“

„Ty o tom pořád pochybuješ, Peg?“

Peg se bránila: „Podívejte se na to z jiného hlediska. Co když nás VISUGI má – a je poslali, aby zjistili, co uděláme!“

„Ale oni nemají obvody,“ připomněl Karre, „nikdo s trochou rozumu by nevypěstoval děti bez nich!“

„Považte, máme u nás lidi z praplanety! Vždyť se od nich můžeme dozvědět spoustu věcí!“ řekl nadšeně Farren.

„Například?“ zeptala se konverzačním tónem Juth. „Nemůžou nám dát nic, co ještě nemáme. Vždyť jsme všichni, jak tu sedíme, potomci Prvních kolonistů. Oni nejsou! Sami to přiznali!“

„A je to tak důležité?“ zeptal se tiše Qirt. Všechny oči v místnosti se po něm šokovaně otočily. Qirt rychle vyhrkl: „Jen přemýšlím nahlas! Chápejte, že oni na Zemi žili způsobem našich prapředků – katastrofa, VISUGI, degeneráti – to všechno přišlo až pak!“

Karre se napřímil: „Naši předkové v těch podmínkách vyspěli, přišli na spoustu věcí, zdokonalili se! Jen se na ty tři podívejte – celou dobu tady jsou úplně mimo, jako by nic z toho, co tady máme, neznali. Tam na Zemi to musí být pěkné – vsadím se, že okusují Řasu přímo na plantážích!“

„Říkali, že se tam u nich děti nevyvíjí ve zkumavkách,“ vzpomněl si Qirt.

„A jak, prosím tě?“

„Říkali, že je rodí.“

„A to je co?“

Qirt pokrčil rameny a všichni se obrátili na Farrena, nadšeného archeologa a hlubokého znalce dějin.

„Mám dojem,“ řekl Farren nejistě, „že je to vytváření dětí tak nějak – bez zkumavek.“

„Co, prosím? Větší blábol jsem v životě neslyšela,“ načepýřila se Peg.

„Taková primitivní metoda – potřebují muže a ženu, to je stejné, ale pak nějak muž in vivo implantuje ženě svou genetickou informaci do těla-“

„Myslíš injekčně?“

„No, nevím,“ přiznal Farren, „z těch starých textů to tak úplně nevysvítá. No – a zárodek se vyvíjí přímo uvnitř ženy. A po devíti měsících se samovolně vyextrahuje. Ta žena zemře, myslím.“

Obě dívky se otřásly hrůzou. „Mě byste k něčemu tak příšernému nikdy nepřinutili,“ prohlásila Peg, „je to strašné – divím se, že lidstvo ještě nevyhynulo při takovém systému. Děsivě neefektivní.“

„Alespoň vidíš, co jsou ti ze Země schopni udělat pro zachování druhu.“

„Teď mě něco napadlo,“ řekl Karre, „co když něco implantují do Juth nebo Peg?“

„To se neodváží!“

„Každopádně byste měly být opatrné, nedovolit jim nic, co by mohlo vést...“

„Nezdá se mi, že by měli takové úmysly,“ zapochybovala Juth, „oni potřebují pomoc – proč by nás likvidovali tak brutálním způsobem? To už nás rovnou můžou praštit něčím po hlavě.“

„A myslíte,“ ozval se Qirt, „že by nám opravdu mohli pomoct posílit genetický základ?“

„Podle mě jsou na tom s degenerací ještě hůř, než my,“ řekl Karre, „slyšeli jste je sami – lidé kočičkoidní, zvířátkoidní, běhají po čtyřech, celí chlupatí, a požírají sami sebe. Na kolik neplatných pokusů myslíte, že u nich vznikne zdravý jedinec? Tím... tím, jak oni je dělají?“

„To je teď vedlejší,“ uzavřela debatu Juth, „teď bychom se měli hlavně rozhodnout, co s nimi.“

„Necháme si je – co nám zbývá.“

„Tak tady jste! Právě jsme se domluvili,“ řekla Juth, když vyšla ven ze sklepa.

Joeovi se zdálo, že ta fráze nezní právě nejpříznivěji, a tak se opatrně zeptal: „Na čem?“

„Já a Farren doneseme večeři pro všechny do skrýše, ale spát půjdete jednotlivě. Farren si k sobě může vzít i dva, ale jeden musí bydlet jinde.

„Jděte vy dva spolu,“ řekl okamžitě Joe, „budu klidnější.“

„Ty jsi tu šéf,“ pokrčil Pierre rameny.

O zhruba hodinu později přinesli Juth s Farrenem do sklepa osm plastových krabiček. Astronauté ty svoje okamžitě otevřeli.

„Panebože!“ pomyslel si znechuceně Joe. „Co je zas tohle?“

Hmota v miskách se vzdáleně podobala kombinaci vlažného aspiku a studené krupičné kaše. Byla slizká a podivně pevná. Sem tam se v ní líně povalovaly kousky čehosi tmavě zeleného. Joe se snažil potlačit své znechucení a pohlédl na Pierra se Sammym, kteří také nevěřícně zírali na to, co mělo být jejich večeří.

„Promiňte,“ ozval se Pierre stísněně, „co to je?“

„To je přece Řasa,“ odvětila Peg. „Virigis algae. Vy ji neznáte?“

„Už jsme měli tu čest v Institutu, když se nás tím pitím pokusili otrávit.“

Peg se zasmála. „Ale tohle není jedovaté, věřte mi.“

Pierre si vyměnil s Joem pohled, kterým upřímně pochyboval o jejích slovech. Zlý sen, tohle musí být zlý sen.

„Ale co jíte na Zemi, když tu řasu nemáte?“

Pierre se zarazil. „Vy tady nejíte nic jiného?“

Všichni zavrtěli hlavou. Ne zlý sen, ale děsivá noční můra.

Ti tři se po sobě podívali.

„Dobrou chuť,“ popřál nejistě Sammy.

„Tak – jezte přece!“ vybídl je Joe, když už se celá místnost sklonila nad misky s tím slizkým hnusem.

„Dám ti přednost,“ usmál se společensky Pierre.

Sammy do hmoty nervózně šťouchl špičkou lžíce. „Připomíná mi to moji dovolenou ve Francii.“

„Čím?“ naježil se Pierre.

„Moje sestra si tehdy dala šneky.“

„Nevím, jak ty, ale já bych dal přednost šnekům.“

„Takhle šneci nevypadají, mně to spíš připomíná jídelnu v kadetce. Ty jejich univerzální přílohy, něco mezi bramborou a něčím neidentifikovatelným.“

„Nemluv mi tady o bramborách,“ povzdechl si Pierre. Pak se zhluboka nadechl a nabral první lžíci.

„Ty to vážně chceš jíst?“ zeptal se Joe s výrazem krajního odporu.

„Máme snad na vybranou?“ Pierre zavřel oči a spolkl první kousek slizu.

„Tak co?“ ptal se netrpělivě Sammy.

Pierre se otřásl a pak řekl: „Stýská se mi po šlichtě z rakety. Do toho, zbabělci.“

Zbývající dva si povzdechli a následovali jeho příkladu.

Joe jejich dojmy shrnul: „Už chápu, proč nás chtěli popravit, tohle si potřebují někde kompenzovat.“

Kapitola 3

„A vy vážně jíte jiné věci?“ ptala se Juth zaujatě, když přivedla Joea k sobě domů.

„Vážně,“ potvrdil Joe, „my nemáme jen tu řasu, ale tisíce, milióny dalších rostlin.“

„A čím se liší?“

„Tak... tvarem, barvou, chutí...“

„Mám dojem, že ta jedna bohatě stačí, vy z toho musíte mít pořádný zmatek.“

Joe si letmo vzpomněl na svou přítelkyni Deboru a její věčnou poznámku: „Kdybys toho nekupoval tak moc, nemusím se pořád ptát, co má být k večeři.“

Zvědavě se rozhlédl. Byl to malý byteček, taková garsonka pro jednoho – šedivé stěny, žádné dekorace, žádný přebytečný nábytek. Postel, stůl, židle, skříň ve zdi, dotykový monitor ve stole. Trochu jako vězeňská cela.

Zatímco Juth vytahovala ze skříně nějaké další pokrývky, Joe vzpomínal na Zemi.

Debora. Jeho Debora. O tolik jiná než obě ty holky tady. Žili by spolu ještě dlouho, možná celý život, kdyby se nepřihlásil do Messieru. Strašně se tehdy pohádali. No, byla to škoda? Na jednu stranu to byla Debora a žena s velkým Ž, ale na tu druhou...

„...a tak mi to přijde jednodušší. Kolem 18. rovnoběžky jsou obrovské plantáže. Z listů se dělá jídlo, z hlíz se destiluje výtažek na pití - chápete? My nepotřebujeme nic jiného jako vy. My máme Řasu, která zvládne všechno.“

Joe zvedl ruce. „Už nic neříkejte – chápu to. Vodu ale pijete, ne?“

Juth na něj vykulila oči. „Vy pijete vodu?“

„Vy snad ne?“

„No samozřejmě, že ne! Copak jste se dočista zbláznili? Pít vodu!“

„Já nevím, na co jste tady zvyklí, ale voda je na Zemi základní poživatelná tekutina. Nevím, jestli jste zvyklá na petrolej-“

„Co je petrolej?“

„Taková kapalina, není k pití, dobře hoří a smrdí,“ vysvětlil ve zkratce Joe.

„Tak proč chcete, abychom ji pili?“

„Já po vás přece nic takového nechci, proboha!“

Juth už otevírala pusu, aby se zeptala: „Pro co?“, ale Joe ji ostrým gestem zarazil. „Hlavně se na nic neptejte.“

„Já si tady nenechám nic rozkazovat od takových pijanů vody,“ urazila se Juth.

„Řeknete mi už, co je na vodě špatného?“

„Nic.“

„Co?“

„Vůbec nic, kromě toho, že se vůbec nedá pít, má podivné chování a páchne,“ nakrčila znechuceně nos Juth.

„Zkoušela jste to někdy?“

Juth se na Joea zadívala jako na nebezpečného šílence a pak řekla pohrdlivě: „Zkoušel jste vy snad ten váš petrolej?“

Joeovi jeho intuice napovídala, že by měl toto vratké téma raději opustit. Juth byla téhož názoru, odvrátila se od něj, otevřela skříň a začala se bez okolků svlékat. Joe se jí snažil poskytnout alespoň minimum soukromí, ale brzy se přestal dívat jinam, když si ho Juth evidentně nevšímala a ani se nesnažila nějak zakrýt. Pak se otočila a zvědavě Joea sledovala. Byla štíhlounká a měla naprosto chlapeckou postavu – nebo spíš tělo děvčátka před pubertou. Žádná prsa, nepostřehnutelný náznak boků – nic, absolutně nic. Joe si najednou uvědomil svoje neomalené pohledy a rychle se odvrátil.

„Nemohla byste se nějak zahalit?“ zeptal se podrážděně.

Juth se posadila vedle něj. „Proč? Přece jdeme spát.“

„To se složitě vysvětluje,“ řekl Joe zdráhavě.

„Za tu dobu, co tady jste, jste mi vysvětlil jen ten petrolej,“ postěžovala si.

„Nezačínejte s tím zase. Tohle vám vážně vysvětlovat nebudu.“

„Víte co? Tak já se zakryju a vy mi to vysvětlíte,“ nabídla Juth kompromis a přehodila si přes ramena tenoučkou pokrývku, takže byly všechny choulostivé partie bez problémů viditelné. Joe se ale zdržel komentářů.

„Tak proč jste to chtěl?“

„No... protože bych se na vás neměl dívat.“

„Ale vždyť se díváte.“

„Myslím... myslím jako bez oblečení.“

„Vy jste oblečený.“

„Ale vy ne!“

„To jste mi toho vysvětlil,“ naježila se Juth, „až se mě na něco zeptáte...“

„No... prostě to není slušné.“

„Jak to myslíte?“

Joe se chvíli odmlčel, aby si srovnal myšlenky, a pak prohlásil: „U nás se žena před mužem svléká jen... když se velice dobře znají, jen když spolu mají... to... chápete?“

„Ne,“ přiznala upřímně Juth.

Joeovy nervy přetekly: „No prostě, když jsou milenci! Když se chtějí milovat, proboha svatého, ženská!“

„Co to znamená?“

„Vidíte? Tohle je problém téhle planety! Vy už ani nevíte, co jsou ty nejpřirozenější věci – vidíte, co z vás udělali! Vy už ani nejste žena, a vsadím se, že ani ti ostatní by spolu nepřivedli na svět dítě normálním způsobem!“

„Tak takhle to je!“ zaječela náhle Juth a ustoupila o několik kroků. „Tak proto jste tady, už je mi to jasné! Vy už žádné ženy nemáte, to kvůli tomu vašemu děsivému tvoření potomků – proto jste tady! Vy nám nepomůžete – vy nás vyhladíte, jednu po druhé!“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Nepřibližujte se!“ vykřikla Juth. „Varuju vás! Já... já budu křičet, já se umím bránit!“

„O co vám jde?“ Joe se zastavil a zmateně zvedl prázdné ruce.

Juth řekla důrazně výhružným tónem: „Já vám nedovolím, abyste do mě cokoliv implantoval! Nebudu umírat kvůli šíření vaší DNA!“

Joeovi chvíli trvalo, než zákaz rozklíčoval. Potom mu obličej strnul v křeči, jak se snažil zadržet smích. Juth trochu znejistěla, protože vypadal, že se dusí. Nakonec se Joeovi podařilo zachovat vážnou tvář. Nechápal, kde ta holka své svérázné názory vzala, ale rozhodl se raději nepátrat.

Slavnostně prohlásil: „Juth, já vám přísahám, že nic takového jsem neměl, nemám, a nebudu mít v úmyslu, buďte úplně klidná.“

Nedůvěřivě se na něj zahleděla: „Vážně?“

„Vážně,“ ujistil ji, „než jste to zmínila, ani jsem nad tím nepřemýšlel. A když už jste to zmínila, ujišťuji vás, že vy jste ta poslední, se kterou bych chtěl něco podobného dělat.“

„A co mají vaše ženy, že s nimi ano a se mnou ne?“

„Myslím, že se dostáváme do začarovaného kruhu. Chcete, abych vám to udělal nebo ne?“

„Ne!“

„Tak vidíte.“

„Ano, ale proč-“

„Proč? Proč? Jestli to chcete mermomocí slyšet, tak já vám to řeknu. Na téhle planetě jsem viděl už dost na to, abych pochopil, že z vás žen tady tenhle režim vypěstoval bezpohlavní a naprosto nepřitažlivé bytosti.“

Juth pochopila jen to, že jí nesložil zrovna kompliment.

„A čím jsme si to zasloužily?“

„Třeba nemáte prsa. Mimo jiné věci, které vám chybí.“

„Co jsou to prsa?“ zeptala se Juth zvědavě.

Joea polilo horko. „No to jsou takové... výstupky na hrudníku...“

Někdy v tu dobu, kdy se Juth Joea zmateně ptala, zda jsou všechny pozemské ženy tak deformované, prováděl Farren Ginge Pierra a Sammyho mezi vitrínami svých obsáhlých sbírek.

„Takže vy jste ředitel muzea?“ zeptal se Sammy.

„Přesněji řečeno správce antropologických sbírek a odborník na život našich prapředků,“ upřesnil Farren a zašeptal: „Lidé ze Země, opravdoví lidé ze Země!“

Ani Pierre ani Sammy na tu promluvu nereagovali, protože ji Farren opakoval od chvíle, kdy vešli do jeho domu.

„Takže vy jste věřil, že Země stále existuje?“ zeptal se Pierre.

„Ale to ne! To by mě ani ve snu nenapadlo! Ale byla to moje oblíbená představa. Lidé ze Země, opravdoví lidé ze Země!“

Otevřel jedny z dveří a s falešně skromným výrazem uvedl oba muže dovnitř.

„Tak – tady jsou vystavené mé nejvzácnější exponáty,“ zašeptal posvátně, „tuhle sbírku tvořím celý život. Lidé ze Země, opravdoví lidé ze Země!“

Sammy s Pierrem se sklonili nad vitríny a nestačili se divit jejich rozmanitému obsahu.

„Tohle jsou předměty, které patřily prvním přistěhovalcům na planetu! Není to prostě úžasné?“

„Bezpochyby,“ odtušil Pierre.

„Tak tohle, například,“ ukázal Farren hrdě na jeden exponát, „je obřadní nádoba z neobyčejně vzácného kovu, pomalovaná starými rituálními znaky. Používal ji velekněz s dlouhými bílými vousy a červeném rouchu při rituálu zahánění žízně.“

„Já vám do toho strašně nerad mluvím,“ ozval se Sammy, „ale tohle je obyčejná plechovka.“

„Vážně?“ Farren vypadal hluboce zaujatý a okamžitě si název zapsal. „Ple-chov-ka. A mohl byste mi prozradit průběh toho rituálu?“

Sammy polkl. „Víte, ono vlastně ani o rituál nešlo, vážně je to obyčejná – auu!“ To Pierre dupl Sammymu na nohu.

„Mohl byste nás na chvíli omluvit, prosím?“ zeptal se zdvořile Farrena. Ten přisvědčil a Pierre vytáhl Sammyho do druhé místnosti.

„Poslyš, slyšel jsi někdy o střetu kultur?“

„Jo, slyšel, naposled na Borneu,“ ušklíbl se Sammy, „ale co to má společného s tím, že mi ničíš nohu?“

„Tak poslyš, ten člověk ve vedlejší místnosti celý život zkoumal tyhle věci. Slyšels ho sám, napsal několik knih, které nikdo nechce číst – a my mu plody jeho práce zvládneme vyvrátit z kořenů ani ne za pět minut. Nezdá se ti to trochu násilné?“

„Trošičku.“

„Takže já navrhuju souhlasit a divit se všemu, co nám tady bude vykládat, jasné?“

„No jo, no.“

„Tak – už jste si to všechno řekli?“ zeptal se Farren, když se vrátili.

„Ano, samozřejmě,“ přisvědčil Pierre.

Sammy se nervózně usmál. „Tak...,“ rozložil rukama, „co tady máte ještě pěkného?“

Farren vypadal, jako by ho styl té výzvy moc nepotěšil, ale ukázal na další vitrínu.

„Tohle mám obzvlášť rád – podívejte. Co na to říkáte?“

„No...“ řekl Pierre a kousl se do rtu, „je to... velice hezké, vzácné... no, Sammy, řekni taky-“

„Rozhodně,“ přidal se Sammy, „naprosto... vzácné a... hezké, že Pierre?“

Oba muži vážně mlčky přikyvovali. Farren přejížděl pohledem z jednoho na druhého. Pak usoudil, že to asi ti dva myslí vážně a usmál se.

„Já tomu pořád nemůžu uvěřit,“ řekla Juth nazlobeně, „to mají vaše ženy vážně...“

Joe ležel na posteli se zavřenýma očima a pomalu usínal. „Poslyš, když to nemůžeš pochopit, Juth, prostě to nepochopíš. Mají, no.“

„Protože ty mi vůbec nepomáháš! Já prostě pořád nechápu, proč se to nedá nějak chirurgicky odstranit.“

„Ale proč by to ty ženské dělaly?“

„Vždyť je to děsivě nepraktické! Sám jsi mi říkal, že se musí nosit ten... postroj.“

„Podprsenka, Juth, podprsenka.“

„No – podprsenka.“

„Už jsem ti přece tisíckrát vysvětloval, že tak ženy kojí děti.“

Juth se zasmála. „Neříkejte mi, že vaši vědci ještě nevyvinuli nějakou náhražku.“

„To sice ano, ale...“

„Vidíš – tak není důvod, proč by si ženy nemohly ty výstupky odstranit.“

„Prostě nechtějí. Některé si je dokonce nechávají zvětšit.“

„Ale proč? Na nic to není a je s tím spousta problémů!“

Joe poprosil všechny svaté (za ten večer nikoliv poprvé) za bezbřehou trpělivost a řekl: „Mají je, protože se to mužům líbí.“

„Tak v tom případě by si je měli nechat naoperovat muži, když se jim tak líbí,“ prohlásila Juth.

„Ano, vlastně ne! Ty to pořád nechápeš, mužům se nelíbí samy o sobě. Ale na ženách.“

„Ale proč? Vždyť je to úplná hloupost!“

„No, hloupost to možná je,“ připustil Joe, „ale faktem je, že kdybys měla prsa, slušelo by ti to daleko víc než teď.“

„Máte velice obětavé ženy, Joe,“ řekla Juth vážně, „celoživotně trpí, protože se vám to líbí, a umírají při bezzkumavkovém tvoření vašich dětí.“

„Ale ony neumírají! A hlavně – ony samy to chtějí! Ony se nám chtějí líbit! Kdyby ony nechtěly, nic by se nikdy nestalo.“

„Mají velice pokřivenou psychiku.“

Joe vyskočil. „Pokřivenou psychiku? Pokřivenou psychiku? Tak já ti něco povím – to ty máš pokřivenou psychiku! Ty a celá tahle planeta! Já ti to vysvětlovat nechtěl, protože jen jsem vás viděl a pochopil jsem, že byste tomu v životě neporozuměli! Mluvíte tady o plození dětí, ale řekni sama – co mají ty děti za život? Kdybys pochopila, co ti chci říct, nestrávila bys tady na téhle planetě a v tomhle systému už ani minutu! Ale tobě je zbytečné něco vykládat, dobrou noc.“

„Hej! Já s tebou mluvím!“ vykřikla Juth. „Pozemští muži! Banda jste! Jedna velká nezodpovědná banda!“

Joe jí neodpovídal, a tak zmlkla a šla si taky lehnout.

„Ne, ne a ne!“

„Pierre,“ řekl Sammy zpěvavě, „nezapomeň na střet kultur!“

Farren a oba muži stáli nad další vitrínou úplně vzadu. Pierre držel v ruce malou šachovnici s figurkami.

„Prosím vás, opatrně,“ žadonil Farren, „je to skutečně veliká vzácnost!“

„Podívejte se,“ vysvětloval Pierre, „tohle jsou obyčejné šachy, ne posmrtná zobrazení slavných. Ty se takhle postaví-“

„Hlavně opatrně, prosím!“

„Hraješ, Sammy?“

„Že se ptáš.“

„Tak postav černé. Tady pan Ginge potřebuje důkladnou lekci z historie. Máš všechny?”

„Chybí král a dvě věže,” hlásil Sammy.

Pierre protáhl obličej. „To zní skoro jako Tolkien.”

„Jako co?“ zeptal se Farren, který hltal každé jejich slovo a úzkostlivě pozoroval své figurky. Oba muži ho ignorovali.

„Ale dáma by šla, ne?“

„Jo, to jo.“

„Tak začínáš.“

„Jsem zvědavej, co teď uděláš,“ zasmál se Sammy, když Pierrovi sebral při třetím tahu figurku.

„Tohleto. Tak, a jsi v koncích.“

„Takhle si představuješ konec? A je tu dáma.“

„To jsem přehlíd,” řekl znechuceně Pierre. Farren konečně odložil svou ublíženou masku a zaujatě se zeptal: „Jak to děláte?“

„Já vás k tomu pustím,“ řekl ochotně Pierre.

Farren se posadil naproti Sammymu, rozrušený na nejvyšší míru.

„Vysvětlím vám pravidla – figurkou můžete posunovat jen po černých políčkách. Vždycky o jedno směrem k soupeři. Když narazíte a soupeřovu figurku, za kterou je prázdné místo, musíte ji skočit a figurka vypadává ze hry. A když-“

„A co kdybychom mu to vysvětlili až při hře,“ přerušil Sammyho Pierre.

„To je dobrý nápad. Začínáte, pane Ginge. Máte bílé.“

„Říkejte mi Farrene. Jak... jak mám začít?“

„Někam táhni.“

„Čím?“

„Čímkoliv.“

„Jak?“

V místnosti ochranky sídla VISUGI byla nastoupena skupina strážců, kteří měli toho dne službu. Před nimi přecházel Cooper, rozzuřený doběla.

„Můžete mi vysvětlit, jak se to mohlo stát? Cela nejvyšší ochrany! Nejen, že jste nedokázali zabránit těm výpadkům proudu, ale navíc jste si prakticky před nosem nechali utéct tři vězně před popravou – něco takového nemá v historii této planety obdoby! MŮŽETE MI TO NĚJAK VYSVĚTLIT?“

„Pane, naše zabezpečení je dokonalé, jako vždy,“ odvážil se hlesnout velitel strážných.

„Kdyby bylo bývalo dokonalé,“ řekl Cooper medově, „TAK BY TEĎ BYLI TI MIZERNÍ PARCHANTI DÁVNO VE SPALOVNĚ!“

Naštvaně se otočil k obsluze lokálního kontrolního paprsku. Ta se vyděšeně přikrčila, ale Cooper promluvil klidně: „Ukažte mi záznamy.“

Žena reagovala jako blesk. „Tady, pane.“

Cooper se sklonil nad monitor a sledoval dění.

„Vidíte, pane? Podle našich záznamů se ihned po obnovení proudu dveře samy otevřely a ti tři... prostě zmizeli.“

„Chcete říct, že si otevřeli zvenku a pak se vypařili? Kouzlem?“

„Vypadá to tak, pane.“

„Pitomost. A co kamery?“

„Po tom výpadku proudu jsme je nestačili tak rychle zprovoznit.“

„Takže, abych to shrnul,“ Cooper znovu zakrýval vztek v hlase, „nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel, nikdo si nevšiml ničeho podezřelého, ale zmizeli tři vězni. Já mám zítra předávat hlášení Volovsjenovovi! Jak mu mám podle vás vysvětlit, co se stalo? Ani ten největší imbecil neuvěří, že je planeta v bezpečí, když nám z cel beze stopy mizí vězňové!“

Zdálo se, že Cooper konečně ztratil dech.

„Vaše rozkazy, pane?“ zeptal se velitel.

„Někdo jim musel pomoct, i když mi tvrdíte, že je to nemožné. Já pořád ještě na zázraky a mizející lidi nevěřím.“

„A jak tedy vysvětlíte, že nebyl spatřen nikdo, kdo by jim mohl pomoct? Naše paprsky nikoho nezachytily. A vůbec – proč by jim někdo pomáhal?“

„Abychom takové otázky zodpovídali, máme pořád málo informací. Nevím, jak se to mohlo stát, ale faktem je, že se to stalo. Pečlivěji prověřujte každého, kdo bude vcházet do budovy. A kontrolní paprsky vysílejte dvakrát denně.“

„Ale, pane, takové vytížení hlavní server nezvládne!“

Cooper se nad velitele naklonil tak blízko, až postižený začal mrkat. „Tak to nějak zařiďte.“

Ve dveřích se ještě otočil a řekl všem shromážděným: „Časy se mění, pamatujte na to. Od teď už nebude stačit, co stačilo dřív. Cítím někde chybu. A na vás je ji najít.“

A práskl dveřmi.

Joe se toho rána probudil velice náhle. Po tom dlouhém období v raketě si ještě nezvykl, že může zase spát na normální, no, ušklíbl se, „normální“ posteli.

Cítil se velice nevyspalý, částečně i kvůli Juth, která mu nadávala dlouho do noci. A taky za to mohlo to světlo. Kvůli dvojhvězdě svítilo na Skuldu slunce non-stop a noc byla omezená jenom časově. Tihle lidé vlastně nikdy neviděli hvězdy. Otočil se na Juth, která ještě spala a zamračil se. Holka jedna zatracená, tvrdohlavá, divná... Je to škoda, mohla by být docela roztomilá, kdyby... ale jaké „kdyby“. Takové kdyby nikdy nenastane, aby se z téhle... téhle „bytosti“ stalo něco, co by stálo za řeč. Naštvaně vstal a smetl ze sebe tenkou pokrývku. Všechno je na nic. Všechno! Přece jen je mohl Cooper popravit, co by na tom záleželo. Mohli si alespoň ušetřit martyrium mezi těmihle pošuky. Netušil, co právě prožívají Pierre se Sammym, ale jedno věděl jistě – noc s takovouhle narušenou ženskou bytostí ještě nezažil a znovu zažít nehodlá. A vyhlídky do budoucna? Nula. Nula a ještě míň než nula.

„Bože, bože, bože, bože,“ povzdechl si, „jsem odsouzený k doživotnímu vězení mezi psychopaty.“

„Jo?“ ozval se za ním naštvaný hlas. „A co máme říkat my?“

„To je něco jiného, Juth, vy jste si to zavařili sami, ale my jsme v tom nevinně,“ odsekl Joe bezmyšlenkovitě. Pak se prudce otočil. „Hele, jak dlouho už jsi vzhůru?“

„Dost dlouho,“ odvětila Juth nevinně, „koukám na tebe.“

Joe okamžitě hmátl po své přikrývce a řekl naštvaně. „Jo? A co pěkného jsi viděla?“

Na této planetě asi neznají ironii, pomyslel si zmučeně, když Juth odpověděla: „Vždyť ti to říkám – tebe! Co je na tom tak zvláštního? Na co se má člověk po probuzení dívat?“

„Díky, vezmu to jako lichotku.“

„Jako lichotku?“

„Juth, víš co? Uděláme dohodu. Ty si sepisuj všechno, čemu nebudeš rozumět, a další skvělou noc to můžeme probírat, jo?“

„Tak jo.“

Joe se musel držet, aby nepraštil do stolu. Ta holka prostě musí mít poslední slovo!

Juth mezitím vstala z postele a začala cosi hledat v počítači. „Karre mi poslal zprávu,“ oznámila.

„No, úžasné.“

„Za hodinku máme sraz v sídle Hnutí.“

„Kdeže?“ nechápal Joe. „To myslíš ten sklep?“

„Jo,“ odsekla Juth, „ten sklep.“

Jakmile Joe vešel s Juth po boku do „sídla Hnutí“ uvědomil si, že tu není jediný, kdo se špatně vyspal. Pierre se Sammym tam už byli, pod očima temné stíny. Naproti nim seděl s deskou hracích kamenů Farren a rozmýšlel se na dalším tahem. Jeho protivník byl už duchem v jiných sférách.

„A mám třetí dámu!“ jásal Farren. „Už mi to začíná jít!“

„Jo, jo, úžasné,“ řekl Pierre zemdleně a posunul pěšce tak, že mohl Farren svou novou dámou vyřadit polovinu jeho figurek.

Sammy se přitočil k Joeovi a zašeptal zničeně: „Že my to toho nezmara učili. Vydržel celou noc.“

„To ti nezávidím, ale nejsi sám. Já myslel, že z té holky zešílím.“

„Mám dojem, že je ten pocit vzájemný,“ poznamenal Sammy.

„Proč myslíš?“

„Tak se otoč.“

Joe Sammyho poslechl a postřehl Juthin znechucený pohled. Když se jejich oči střetly, odvrátila se, a dala se znovu do hovoru s Peg.

„To muselo být něco závažného,“ řekl Sammy pobaveně, „že ty ses neudržel na uzdě?“

„Co tím myslíš?“

„Však ty víš. Osamělý byt, noc...“

„Hele, víš co?“ zeptal se Joe naštvaně. „Víš ty co? Příští noc si to prohodíme. A já se hezky podívám, jak se pokusíš něco si začít s holkou, která nechápe, proč si muži nenechají implantovat prsa, když se jim tolik líbí.“

Sammy vyprskl smíchy a díval se při tom Joeovi přes rameno. Joe se ohlédl a uviděl Juthino gesto, které naznačovalo, že se dívky baví o tomtéž.

„Páni, tam muselo být veselo.“

„Ani nevíš, jak moc.“

„Hele, nedělej ze sebe ukřivděného,“ řekl naštvaně Pierre, který po promyšlené prohře zaslechl poslední část hovoru. Pak ztišil hlas: „To my jsme museli potýkat se sadou tampónů pověšenou na železné tyči a vydávanou za plody vatovníku!“

Tentokrát se začal smát Joe.

„Mně to tak vtipné nepřijde,“ řekl Sammy uraženě, „jsem zvědavý, co bys dělal na našem místě.“

„Jo, jenže vy jste na to byli dva.“

„Zatímco tebe jsme nechali napospas dravé zvěři, chudinko,“ pitvořil se Pierre, „osobně nevím, na co si stěžuješ, mně je ta maličká docela sympatická.“

„Jo, protože tys jí nedělal výklad na téma: Historie ženských křivek aneb Proč by sis měla zahalit alespoň některé partie.“

„Ale, ale, neříkej mi, že se před tebou svlíkla! Já bych nebyl tak prudérní a nechal ji tak, když jí to nevadilo,“ prohlásil Pierre konverzačně.

„Jako urážku veškeré anatomie.“

„Přeháníš. Chápu, když to porovnáváš s těma Debořinýma-“

„Já ne-“

„Tak se jim nevyrovnají ani zdaleka, ale přiznej si, že prostě urazila tvoji ješitnost, proto ji tak shazuješ.“

„Urazila moji ješitnost?“ opakoval Joe užasle.

„Jo, jsi jí totiž naprosto fuk.“

„Já? Tak prosím, rád se podívám, jak se před ní vytáhneš!“

„Prosím vás, nehádejte se,“ tišil je Sammy úzkostně, „dva roky v raketě jsme to vydrželi-“

„Taky že bych ti mohl vytřít zrak, Joe, s ní i s tou druhou, ne že by za to stály!“

„Pro tebe jsou až moc dobré! Když jsi po večerech zdrhal na falešné propustky z ubikací, bral jsi první děvku, kterou jsi potkal!“

„Tak to prr! Já za to na rozdíl od tebe holkám platit nemusím!“

„Všichni se na vás dívají!“ zařval Sammy a v místnosti zavládlo naprosté ticho. Byla to pravda, oči všech byly upřené na Joea s Pierrem. Atmosféra v mlčení dál houstla, i když nikdo kromě Sammyho nechápal, o čem se ti dva, proboha, hádali.

Ztrátám na životech zabránili Karre a Qirt, kteří vešli do místnosti.

„Držte se, lidi. Máme tady nový potřebný úkol.“

Napětí se uvolnilo. Joe s Pierrem se na sebe dokonce omluvně usmáli.

„Už se nemůžu dočkat, co to bude za pitomost,“ ozvala se Peg.

„Nelez mi na nervy, hned takhle po ránu, buď tak laskavá,“ odsekl Karre.

Sammy se zasmál a Karre se na něho ušklíbl. Bylo to docela osvobozující. Poslední trosky hádky zmizely.

„Tak co máte za lubem?“ zeptal se Pierre.

„Musíme vyměnit baterie v jedné z našich mikrostanic. Jsou rozmístěné na různých strategických bodech, aby mohl Qirt vytvořit slepou zónu kdekoliv na planetě.“

„Která je to tentokrát?“ ozvala se Juth.

„Teecký vysílač.“

„No, to je výhra,“ povzdechl si Farren. „Dneska se mnou nepočítejte. Musím ještě něco zařídit v muzeu.“

„Já taky nemůžu,“ oznámila Peg, „chtěla jsem to říct rovnou, ale-“

„A Qirt jít samozřejmě nemůže – poslyšte, vždyť to dva nezvládneme!“ řekl Karre zamračeně.

„Jak to dva?“ ozval se Pierre.

„Já a Juth,“ objasnil Karre.

„Vždyť jsme tu my.“

Karre se na něj překvapeně zadíval. Taková možnost ho ani nenapadla. „No, nakonec...“

„Nemůžou jít,“ prohlásila Juth rezolutně, „vždyť budou svítit na sto honů!“

„Čím?“ zeptal se Sammy nevrle.

„Vším! Vy jste prostě jiní,“ odpověděla Juth pomalu a zadívala se na Joea.

Ten se odvrátil. „Takže nás tu necháte jen tak pomalu hnít? Vím, že to tak nevypadá, ale určitě se najde něco, s čím vám můžeme pomoct.“

„Já bych to zkusil,“ prohlásil Karre rezolutně a vyhnul se Juthinu vyčítavému pohledu.

„V tom případě zůstávám tady.“

„Ne, půjdeš s námi, rozumíš?“ přikázal Karre, kterému už docházela jeho malá zásoba trpělivosti.

„No dobře, půjdu, co mi zbývá,“ zabrblala Juth.

„Tak tohle je ono?“ zeptal se nepříliš nadšeně Joe a začínal chápat, proč Farren s Peg misi tak rádi odřekli. Po dvouhodinové cestě podzemní dráhou skrz město a pak napříč pouští se ocitli před nevysokým kopcem.

„Cos čekal?“ zeptala se naštvaně Juth. „Vysílač je přesně na vrcholku.“

„Tak pojďte, ať jsme zpátky dřív než vyšlou kontrolní paprsek,“ pobídl je Karre.

„A co když ho vyšlou dřív, než normálně? Koneckonců vědí, že jsme utekli,“ zeptal se znepokojeně Pierre během výšlapu k vrcholku.

„Spustit kontrolní paprsek není tak jednoduché,“ vysvětlila Juth, „spotřebují spoustu energie jen, aby ten vysílač uvedli do chodu. Má svůj vlastní generátor, který zapnou tak hodinu před samotným paprskem. Qirt se naboural do jejich systému a je schopný nás na spuštění upozornit.“

„Takže máme hodinu na to, abychom se dostali bezpečně do úkrytu,“ řekl Joe zamyšleně, „cesta sem ale trvala přes dvě. To nemůžeme stihnout.“

„Proč myslíš, že spěcháme? Obyčejně ho spouští v šest večer.“

„Tak – jsme tady,“ podotkl spokojeně Karre, když se vyškrábali na vrchol.

Joe se rozhlédl kolem dokola. Nic – jenom zelenomodrá poušť a sem tam nějaký větší kámen.

„Juth?“

„No?“

„Možná, že ti ta otázka bude připadat zvláštní, ale proč máte modrý písek?“

Juth se na Joea podívala, jako by pochybovala o jeho duševním zdraví, a pak řekla: „No – kvůli mědi přece! Tahle planeta je přímo prolezlá jejími sloučeninami.“

Joe si vzpomněl, jak ještě na Zemi listovali ve starých knihách o Skuldu a o jeho měděných a rheniových dolech.

„Tohle byla těžařská planeta,“ poznamenal jakoby nic.

„To nebyla!“ vyštěkla Juth ostře.

Joe se k ní překvapeně otočil: „Samozřejmě, že byla. Kdo myslíš, že byli první osadníci?“

„Elita! To ti tady poví každé malé dítě. Na Zemi bylo nevyhovující podnebí, a tak se ti nejdůležitější přestěhovali sem.“

Joe se upřímně rozesmál: „Moje milá, i kdyby Země prošla všemi myslitelnými katastrofami, bylo by tam pořád mnohem krásnější podnebí než tady.“

„To jsem zvědavá, co je na Zemi tak jiného,“ řekla Juth uraženě. Joe už otevíral pusu, aby jí odpověděl, ale za jejich zády se ozval Pierrův hlas: „Hej, vy hrdličky, pojďte nám pomoct!“

To oslovení popudilo jen Joea, protože pro Juth mohla být hrdlička cokoliv, od druhu lokomotivy po nový chemický prvek.

Trojice mužů právě ze země vytahovala malou kovovou schránku.

„Tak to je ten váš vysílač?“ zeptal se zaujatě Joe, když se k nim připojil.

„Jo, to je on,“ řekl Karre s určitou hrdostí v hlase a snažil se odšroubovat čtyři měděné matice, které držely víko schránky. Juth vytáhla z kapsy druhý klíč.

„Ukaž, já ti s tím pomůžu,“ nabídl se Joe.

„Proč?“ nechápala dívka. „Myslíš, že neumím šroubovat?“

„To určitě umíš, ale-“ Joe chtěl vysvětlovat důvody své nabídky, ale vzdal to, když si začal Pierre za jeho zády pobrukovat melodii z Titanicu.

„Tak šroubuj, Juth.“

Konečně odkryli víko a odhalili malý vysílač. Karre vyndal z kapsy baterii a vyměnil ji za tu, kterou Juth vyjmula z přístroje.

„To je všechno?“ zeptal se Sammy překvapeně.

„Ano, co jiného byste tady chtěli dělat? Vysílač vypadá v perfektním pořádku.“

Juth se protáhla. „Jednou nám oprava zabrala skoro dvě hodiny, vzpomínáš, Karre?“

Karre přikývl. „Tehdy u Stravojských sléváren.“

Znovu zašroubovali víko (tentokrát se Joe chopil šroubováku tak rychle, že po něm Juth nestihla ani vztáhnout ruku) a uložili schránku na místo. Sammy ji znovu zahrnul modrozeleným pískem a všichni se postavili.

„Je tady krásný výhled na celé město,“ poznamenal Pierre, když se všichni dívali z kopce dolů na seskupení šedivých budov, kde zářila jako jediná perla budova Institutu.

„Vypadá méně strašidelně, než jindy,“ řekla Juth, „jen si přijď, Coopere, jen si přijď, my se tě nebojíme!“

„Ale no tak,“ napomenul ji Karre varovně.

„Cooper se jmenoval ten pošuk, co nás chtěl dát popravit,“ vzpomněl si Joe.

„Vy znáte Coopera?“

„Proč, je to někdo důležitý? Nám se představil jako generální vyslanec.“

Juth se rozesmála: „Cooper je přece velitel celého obranného systému téhle planety. Musíte být hodně důležití, když se vámi zabýval osobně.“

„Třeba se jen nudil,“ navrhl Sammy a všichni ostatní se rozesmáli.

„Když se otočíte,“ nabídla Juth, „uvidíte v dálce řasové plantáže.“

Joe přimhouřil oči. „Kde?“

Juth už stála přímo na kraji prudkého svahu kopce. Ostatní přišli až k ní.

„Jestli vidíte tu měděnou věž, tak - ááááááá!“

Pískový převis se najednou utrhl a všichni se řítili dolů v hromadě kamenů a písku. Pak nastalo ticho.

Joe namáhavě otevřel oči. Nad ním se tyčil kolmý utržený svah.

Rozhlédl se. Karre se těsně vedle něj snažil vyhrabat Sammyho, ze kterého byla vidět jen jeho tmavá kštice. Pierre, který stál od svahu nejdál, byl kamením nedotčený a prodíral se pískem k nim.

„Kde je Juth?“ vykřikl Joe. Všichni se znepokojeně rozhlédli.

„Támhle!“

Skoro úplně u skalní stěny trčela bezvládná ruka. Joe se vymrštil z písku a s jistými obtížemi se prodíral až k ní. Začal rychle hrabat, až kolem zvířil oblaka prachu.

„Jako když pejsek vyhrabává kost,“ poznamenal za ním Sammy, kterého mezitím do půl těla osvobodili. Joe ho ignoroval.

Konečně bylo venku rameno, krk, vlasy... hlava je venku, sláva.

„Juth! No tak, prober se!“ zavolal Joe. Několikrát ji propleskl po tvářích. Dívka pomalu otevřela oči a udiveně si Joea prohlížela. Pak jako by si náhle vzpomněla, co se stalo, a odtáhla se.

„Není ti nic?“ zavolal Karre.

„Jsem v pořádku,“ odpověděla Juth a rychle jednou volnou rukou začala hrabat namodralý štěrk.

„Škoda, že nemáme lopatu,“ posteskl si Joe. Konečně byla Juth volná do půl těla.

„Tak, dej mi ruku, já tě vytáhnu,“ řekl Joe autoritativně.

Juth se znovu odtáhla. „Neprosila jsem se tě o pomoc.“

„Potřebuješ ji, tak nedělej potíže, a chyť se,“ nařídil Joe dívce stejně jako kdysi na Zemi svým podřízeným. Tentokrát poslechla.

Joe zatáhl.

„Au! Utrhneš mi ruku, ty nemehlo!“

„Dávej si pozor na jazyk, taky tě v té díře můžu nechat.“

„Nechybělo moc a z té díry bych tahala já tebe!“

„Ty bys toho tak vytáhla,“ odsekl kriticky Joe a znovu zatáhl. Teď už k nim přišli ostatní i s vysvobozeným Sammym a začali hrabat kolem Juth, zatímco se ji Joe snažil co nejšetrněji vytáhnout.

„Mám dojem,“ řekla Juth nejistě, „že se mi hýbe písek pod nohama.“

„No výborně,“ zaradoval se Karre. „To už budeš za chvíli venku.“

„Ne, ne kolem mě,“ oponovala Juth, „pode mnou.“

„Má pravdu, je tady něco špatně,“ přidal se Sammy váhavě. „Slyšíte ten hukot?“

„Já nic neslyším,“ řekl Pierre zamračeně.

„Já taky ne,“ přisadil si Karre, „pojďte ještě jednou pořádně zabrat, ať už z tohohle místa zmizíme.“

„Jako by se něco sypalo,“ poslouchal Joe, „pod zemí.“

„To se vám něco zdá,“ nadhodil Pierre, „máme písek v uších.“

Spolu s Karrem chytli Juth každý za jednu ruku a vší silou zatáhli.

Najednou se písek kolem nich začal propadat, jako by ho vtahoval nějaký obří vír. Juth zoufale vykřikla. Muži ji pevně drželi, ale navzdory jejich snaze zmizela.

„Musíme pryč!“ vykřikl Karre. „Nebo tady zapadneme všichni!“

„A to ji tady necháme?“ oponoval Joe.

„Jak chceš pomoct jí,“ křikl Pierre, „když nemůžeme pomoct sobě!“

Měl pravdu. Aniž by si toho všimli, byli všichni ve zrádném víru až po pás. Pierre dělal zoufalé pohyby podobné plaveckým tempům ve snaze zachytit kousek pevné země, ale všechno pod nohama jim ujíždělo. Stahovalo je to dolů. Joe se naposled nadechl, najednou byla kolem samá tma a písek a písek. Už ztrácel poslední zbytky dechu a tělo mu drtila obrovská tíha, když mu hlavou bleskla myšlenka: „Tak takhle mám já zemřít?“

Vnímal jen to, že padá. Padá dlouho. Už pomalu ztrácel vědomí, když narazil na tvrdou zem. Pravou rukou mu projela prudká bolest. Stačil zalapat po dechu, než ho zasypal nový pískový nános. Kdosi ho pevně chytil za ruku a vytáhl.

Když se Joe ocitl z dosahu dusivé písečné záplavy, otevřel oči. Nic neviděl. Zamrkal. Ze tmy se začala rýsovat nezřetelná postava. Juth.

„Jsi celý?“ zeptala se Joea okamžitě. Joe vyplivl krev, která mu pořád tekla z pusy, a rádoby nedbale, jako by se do tekutých písků propadal denně, odpověděl: „Samozřejmě, že ano. A ty?“

„Nic mi není,“ odvětila Juth.

„Víš to určitě?“

„Ovšem.“

Joe ji sice neviděl, ale přísahal by, že se zamračila.

„Kde to jsme?“ zeptal se.

„Podívej se nahoru,“ vyzvala ho Juth. Joe poslechl. Dírou nad nimi bylo dokonce vidět i kousek modrého nebe.

„Vypadá to na nějaký starý důl,“ odhadoval Joe, když viděl vysoké, uměle zpevněné stěny.

„Ale na tomhle místě by žádný důl být neměl,“ pronesl za nimi zamyšleně Karre. Joe slyšel (a díky světlu z díry i trošičku viděl), jak se kolem něj shromáždil zbytek skupiny.

„Jste všichni v pořádku?“ zeptal se Joe obecně, ale jeho otázka mířila hlavně k Pierrovi a Sammymu. Ustoupil, aby mohli vyjít na světlo.

„Nic zvláštního,“ zhodnotil Pierre. „Jen nějaké ty zlomeniny, pohmožděniny, škrábance a peeling na deset let dopředu.“

„Alespoň se nikomu nic nestalo,“ oddechl si Joe.

„Jak to, že nikomu?“ ozval se Sammy. „Jen se na sebe podívej.“

Jakmile to Sammy řekl, uvědomil si Joe, že ho opravdu nesnesitelně bolí ruka. Nechápavě se díval, jak z ní pomalinku odkapává tmavá lesklá kapalina.

„On krvácí!“ vykřikla Juth.

„Ale to se podívejme,“ povzdechl si Pierre.

Karre rychle vykročil vpřed, odtáhl Joea na světlo a vyhrnul mu potrhaný rukáv.

„To nic nebude,“ řekl okamžitě, „teď to sice bolí, ale je to jen rozseklá kůže. Nejspíš nějaký kámen s ostrou hranou. Až se odtud dostaneme, jestli se odtud dostaneme, musí se to vymýt od písku.“

„Karre ví, co říká,“ prohodila Juth, „je doktor.“

„Vážně? A co vlastně děláš ty?“ zeptal se Joe Juth, když mu Karre ze zbytků rukávu dělal provizorní obvaz.

„Já pracuju v laboratoři pro výzkum molekulární botaniky,“ odvětila.

„Aha... a je to zajímavé?“

„Nijak zvlášť. Mnohem zajímavější bylo, když jsi vyprávěl o těch vašich rostlinách.“

Juth se zasněně usmála (i když to ve tmě nebylo vidět) a Pierre řekl: „Teď se ale musíme věnovat naléhavějším problémům. Napadlo vás někoho, jak se odtud dostat?“

Karre zavázal poslední cár látky na způsob fixačního šátku a podíval se vzhůru.

„Tak tudy to nepůjde,“ potvrdil zjevný fakt, „kdyby chtěl někdo dolů, může sklouznout po té písečné kupě, ale nahoru ne.“

„Tušíte, kde to vlastně jsme?“ zeptal se Pierre Karreho.

„Ne, ale brzy se to dozvíme,“ odpověděl Karre rázně a vyndal z kapsy svou vizuální vysílačku. Na malé obrazovce se za chvíli objevil Qirtův obličej.

„Tak vidím, že baterie už máte,“ podotkl Qirt.

„Jo, ale taky máme docela velký malér.“

„A mizerný signál, kde to jste?“

„Vypadá to, že v nějakém dole.“

„Páni, a v jakém dole?“

„Na to se tě právě chci zeptat, pitomče!“

„No, no, tak nevyšiluj, přece se nic neděje! Jsou všichni v pořádku?“

„Celkem ano, akorát jeden z pošuků má pořezanou ruku.“

„Jeden z pošuků?“ zašeptal Joe naštvaně.

„No nějaké krycí jméno jsme vám dát museli,“ šeptla Juth v odpověď.

„Takže se nic neděje,“ oddechl si Qirt.

„Ne, nic, jen jsme tady všichni hluboko pod zemí v naprosté tmě a já se ještě musím koukat na ten tvůj obličej!“

„Tak proč prostě nevyjdete ven?“

„Protože nemůžem! Jsme tady v pasti!“

Qirt se na chvíli odmlčel. „Aha, začínám chápat jádro problému.“

„Vážně brzo,“ řekla kysele Juth a ušklíbla se na astronauty: „Musíte pochopit, že s tímhle se Qirt vyrovnává poprvé v životě.“

Pierre se demonstrativně rozhlédl po dlouhé chodbě a řekl: „No, pro nás je to taky nezvyk. Ve všech dírách jsme už minimálně dvakrát byli, ale v téhleté jako na potvoru ne. Nebo se pletu, pánové?“

Druzí dva zavrtěli hlavou a rozesmáli se.

„Vy z toho máte snad radost!“ vypískla Juth.

Přerušil je Karre: „Poslouchejte – Qirt něco našel o těch dolech!“

Všech pět lidí se shluklo kolem něj.

„Na místech, kde zrovna teď stojíte, by se mohly nacházet staré Teecké doly na rhenium.“

„Jak staré?“

„Tak to se podržte – byly vyřazeny z provozu po Katastrofě. Všechny vchody se zasypaly a Teecké doly zmizely z map. Taky mi trvalo dost dlouho, než jsem našel tuhle informaci. Musel jsem hrabat ve Farrenově archivu.“

„Hele, Qirte, mě vůbec nezajímá, kde jsi musel hrabat, abys nám oznámil, že jsme opravdu v dole. Nás teď zajímá, kde máme hrabat my, abychom se dostali ven!“

„Díky by stačilo.“

„Tak co?“

Qirt pokrčil rameny. „Bohužel, jak už jsem řekl. Vchody byly zasypány. Jediná vaše naděje je najít podobnou díru, kterou jste tam spadli – mimochodem, jak se vám to podařilo?“

„To je nadlouho.“

„Vypadá to, že budeme mít spoustu času mu to vylíčit,“ poznamenal Sammy.

„Víš co, Qirte?“ řekl Karre už dost podrážděně. Joe ohodnotil jako obdivuhodné, že ještě zachovává klid. „Ty se budeš dál pokoušet najít nějaký východ a my ti to za odměnu řekneme z očí do očí.“

„Asi budu muset domýšlet.“

„Sklapni a zmiz!“ vyštěkl Karre a obrazovka potemněla.

Skupinka se sesedla kolem úzkého kužele světla, které vrhal otvor nahoře.

„Doly na rhenium,“ řekl Pierre zamyšleně. „To byla specialitka téhle planety – tedy předtím, než jsme ukončili kontakt. Po jeho znovuobnovení bychom to mohli zase rozjet – daly by se na tom vydělat solidní peníze, když už ten důl jednou máme.“

„Fajn,“ řekl Joe ironicky. „Cíl už bychom měli, teď to chce ten postup.“

„To mi připomíná Duboisovou, učitelku matiky,“ poznamenal Pierre, „o ní byl můj první sen na internátě.“

„Vidím, že i tehdy byl cíl vytyčen zřetelně,“ poznamenal jízlivě Sammy. „Jaký byl ten sen?“

„Nádhera – jen já a ona ve svých malých černých...“

Sammy se malinko protáhl: „Vzpomínám si, že Natalie nosila takové šaty vždycky, když zpívala. Slušelo jí to.“

„V takových malých černých, jako měla tehdy Duboisová, by mohla zpívat leda tak u tyče – a dovol mi to doříct.“

„No?“

„Tak teda – byl jsem tam jen já a ona ve svých malých černých krajkových kalhotkách.“

„A co podprsenka?“

„Jo, mávala s ní v ruce.“

„Měla si ji přece obléct na prsa, košíček na každé,“ poznamenala Juth, která rozhovor poslouchala. Ti tři se rozesmáli.

„Takže ty už jsi byla proškolená, Juth?“ zeptal se škádlivě Pierre a úkosem pohlédl na Joea.

„Ano, Joe mi všechno řekl,“ odpověděla Juth bezelstně, „to se musí položit košíček na prso, ruce provléct otvory pro ruce a zapnout vzadu na háčky. Je to tak dobře?“ obrátila se na Joea. Stál ve tmě, takže nebylo vidět, jak se tváří.

„Dokonale,“ ujistil ji.

„Jen si pak musíš dát pozor, aby ti ji někdo nesundal rychleji, než si ji stačíš navléct,“ poznamenal Pierre, „v tom bych tě mohl proškolit já. Jak už bylo řečeno, máme spoustu času.“

„Něco mě napadlo!“ řekl náhle Joe a začal přecházet sem a tam.

„To je ale překvapení,“ zamumlal Sammy.

„Tohle byly doly na rhenium, ne?“

„Ano,“ řekl Pierre překvapeně. „A?“

„Četl jsem si ještě na Zemi takovou knížku o téhle planetě.“

„Jak ses k ní dostal?“

„Z knihovny.“

„Aha,“ hlesl Pierre. Tak jednoduché vysvětlení ho nenapadlo. „A?“

„Doly na rhenium byly poslední doly, kde ještě pracovali lidé!“

„A?“ zeptal se Karre nechápavě.

„No přece pojistná závalová skříňka!“ řekl Joe vzrušeně. „Podle vyhlášky mají být přece v dolech s lidskou pracovní silou na každých pěti stech metrech ve stěnách zabudované schránky pro přežití! Pro případ závalu! Měly by obsahovat lékárničku, baterku, jídlo a mapu celého důlního komplexu!“

„Myslíš, že tady nějaké budou?“ zapochyboval Pierre. „Nezapomeň, že ta vyhláška byla vydaná na jiné planetě před více než pěti sty lety!“

„Pořád je to lepší plán než tady zůstat a bavit se o podprsenkách učitelek matiky.“

„Má pravdu,“ tleskla Juth a vstala. „Jdeme, nebo tady strávíme mládí.“

Všichni ostatní se přidali a vydali se nazdařbůh chodbou.

Po asi pěti minutách chůze řekl nesměle Sammy: „Jak ale máme najít tu škatuli, když vidíme čím dál tím míň?“

Karre místo odpovědi rozsvítil vizuální vysílačku. Okolí se zaplnilo namodralým světlem.

„Zvýšil se strop,“ poznamenala Juth. Byla to pravda. Chodba teď byla vysoká asi pět metrů a stěny vyztuženy příčnými trámy.

„Ne, že bych viděl něco, co bych si nemohl domyslet potmě,“ poznamenal Pierre.

„Něco přece!“ vykřikl Joe. „Karre, posviť sem doleva!“

Světlo odhalilo malinkou bakelitovou cedulku s nápisem. Pierre z ní setřel staletý nános špíny a odfrkl si: „Esperanto. Tyhle doly jsou vážně z roku jedna dva.“

„Co je to esperanto?“ zeptal se Karre.

„Dávno vymřelý jazyk. Ale jednu dobu se používal všude. Pierre, přeložíš to?“

„Jasně. Jak je důležité míti Pierra?“

„To záleží na jeho znalostech mrtvých jazyků.“

„Pak, že jsou humanitní obory k ničemu,“ zamumlal Pierre a pomalinku louskal jedno zašlé písmenko za druhým.

„Do šachtice u stropu je zapuštěna pojistná závalová skříňka. Použít jen v případě nouze,“ přečetl Pierre nakonec. Chvíli bylo ticho a všichni se zahleděli ke vzdálenému stropu, kde skutečně zpozorovali malinkou šachtičku o průměru větší cihly.

„A jak se tam máme dostat?“ zasténala Juth. „Žebřík tu nejspíš nemají.“

„No,“ Pierrův hlas zněl pobaveně, „byrokracie zřejmě vládne i tady.“

„Budeme tam muset vyšplhat,“ mínil Joe, „po těch trámech to snad půjde.“ A bez varování hodil Juth do náruče pásku, do které mu Karre zavěsil ruku, vyskočil na nejnižší trám a začal, pomalu a přilepený ke zdi jako moucha, lézt nahoru. Karre se mu snažil osvětlovat cestu a všichni fascinovaně sledovali, jak světlo šplhá po téměř kolmé a naštěstí nerovné stěně.

„Musí být hrozně statečný,“ zašeptala Pierrovi obdivně Juth.

„Hm. Myslíš?“

„Rozhodně.“

„Takoví jsme všichni,“ řekl rezolutně Pierre, „on jen začal šplhat. Příště uvidíš.“

„Ale jak to, že ho ta ruka nebolí?“

„Samozřejmě, že bolí, jen před tebou dělá frajera,“ vysvětlil Pierre.

Juth vypadala překvapeně. „Proč přede mnou? To nechápu.“

Pierre si ji kriticky změřil a pak prohlásil. „Já taky ne.“ Náhle mu spadla přímo na hlavu malá plastová krabička.

„Au!“

„Nestalo se tam dole nikomu nic?“ zavolal Joe. „Hodil jsem vám tu krabičku.“

„Ale nepovídej,“ zamumlal Pierre. Za chvilinku byl Joe dole a Karre mu nesmlouvavě znovu upevnil ruku do pásky.

Sammy nedočkavě otevíral krabičku. Šlo to ztuha, byla zanesená všemožnými nánosy času.

„Farren by byl nadšen,“ poznamenal Karre. „Ten bude litovat, že s námi nešel, až mu to budeme vyprávět.“

„Jestli se nám to povede,“ odsekl Sammy. Víčko konečně povolilo a skupinka nedočkavě nahlédla dovnitř.

„Polovina věcí je už napůl rozložená,“ řekl zklamaně Joe. „Co je tohle?“

„To budou zbytky obvazu a náplastí,“ odhadoval Pierre. „Baterka... která nesvítí, ty nechutné věci na dně budou nejspíš pozůstatky plísně, která rostla na pozůstatcích jídla. Láhev vyschlá... ale ale, podívejte, co je tohle!“

„Helemese, naši tu byli,“ řekl Joe, a rozesmál se, když uviděl, co Pierre drží. „Podobné jsme fasovali v armádě.“

„Zajímalo by mě, co dělá v téhle krabičce balíček prezervativů.“

„Kdyby se horník zavalil s hornicí...“

„Na co to je?“ zeptala se Juth.

„Na téhle planetě? Na nic,“ odpověděl Pierre odevzdaně a zahodil malinký balíček přes rameno obloukem do tmy.

„Je tady mapa!“ vykřikl Sammy. „Joe měl pravdu!“

Všichni se nad mapu naklonili a Joe se snažil nevypadat příliš spokojený sám se sebou.

„Víte někdo, kde je sever?“ zeptal se nejistě Karre. „Kompas nemáme.“

„Strom porostlý lišejníkem tu asi taky nemáte, že?“ poznamenal Pierre.

„Co je strom?“ podivila se Juth právě když se Karre zeptal: „Co je lišejník?“

„Aha, takže nemáte. Myslel jsem si to.“

„Doma jsme určovali sever podle slunce a hodinek,“ vzpomněl si Joe.

„Jasně. V dole to ale trochu ztrácí efektivitu. Zato nahoře si můžeš vybrat, jestli Alba nebo Almira.“

„Podívejte, je tady něco napsaného! Pierre!“

Pierre se sklonil nad nápis a postupně ho překládal.

„Mapu natočte touto stranou ke stěně s otvorem. Že by měl někdo z tvůrců téhle schránky rozum a představivost?“

„Zřejmě jich na tom pracovalo víc,“ povzdechl si Joe a znovu se zahleděl na šachtičku u stropu. V poraněné ruce mu začínalo bolestivě škubat.

Natočili mapu podle pokynů a zahleděli se do ní.

„Tak teď už máme mapu,“ řekl Pierre pomalu, „ale kam vlastně chceme jít?“

„Zkoušet hlavní vchod nemá cenu,“ prohlásil Sammy. „Určitě bude pořádně zavalený, když se na doly zapomnělo.“

„Tak co budeme dělat?“

Juth se sklonila níže nad mapu a chvíli ji zkoumala. „Já navrhuju jít tudy,“ řekla nakonec.

„Proč?“

„Podívejte na vrstevnice. To místo je nejblíže povrchu. Jestli se ty doly mají někde propadat, určitě to bude právě na takových místech.“

„To není tak špatný nápad,“ řekl Karre pomalu.

„Já jsem pro,“ řekl Joe okamžitě. Sammy se připojil.

„Ale co když to propadlé nebude?“ zeptal se Pierre pochybovačně.

„Tak budeme muset hrabat,“ odvětil Joe jen napůl vážně.

„Jiný plán nemáme, tak kudy, Juth?“

Juth se znovu podívala do mapy. „Pojďte za mnou.“

Vydali se dlouhou chodbou pryč.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Deník ze Španěl

Petr Kučera

Deník ze Španěl je soubor cestopisných črt. Jednotlivé části knihy čtenáře zavádějí na nejrůznější místa Španělska. Cestopis popisuje nejen vyhlášené metropole, ale také pro Středoevropany méně známá místa, která však Španělé považují za své klenoty. Čtenář tak má možnost zavítat ke královskému paláci v Aranjuezu, objevit starobylé skvosty města Segovia, navštívit Cervantesův rodný dům v Alcalá de Henares a mnoho dalších úžasných míst.

U každého z měst jsou uvedeny také praktické rady. Čtenář se tak dozví, jak na místo cestovat, co si nesmí nechat ujít a případně jaké slevy může uplatnit.

Cestopis je navíc oživen i dvěma texty, které vykreslují odlišnosti mezi českou a španělskou kulturou, čímž může turista předejít možnému nedorozumění.

Pravda v zrcadle času

Šarlota Santini

Temný psychologický příběh o hledání pravdy v minulosti. Odkud jdeme, proč jsme tady? Kdo je Bůh a jakou pravdu nám tají vlády celého světa? Vědět příliš, je velmi nebezpečné. Příběh je z velké části podložen fakty, z části je to fikce. Čtenáři stylem vyprávění přirovnávána k Tulákovi po hvězdách od Jacka Londona.

Hlas ženy: Cesta na vrchol

Šarlota Santini

Příběh několika žen a jednoho muže při hledání smyslu života a té správné cesty. Je to především povzbuzení pro ženy naslouchat svému vnitřnímu hlasu a nesmířit se s rolí, kterou nám určuje společnost. Pokračování Hlasu ženy.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Poklad duše

Šarlota Santini

Básnická sbírka

A lidi už nemilují

Má pro strach uděláno,

Slepá pýcha,

Z nouze osamělá.

Pokorný štěkot

Bestie krvelačné.

Těžká dusnost,

Prachu velkoměsta,

Ubohost dutých lidí,

Na cestě do práce.

Nechutnost mešní písně,

Na parapetu periferie,

Karmická láska

Šarlota Santini

Je o vdané ženě, která se zamiluje do o osm let mladšího muže. Rozvede se kvůli němu. Síla citu je na něj příliš velká, tak uteče. Vznikne mez nimi hluboké nepřátelství.Zdrcená žena odcestuje do Afriky, aby zapomněla, dále do Karibiku. Jak to dopadne až se po letech vrátí domů?

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Hlas ženy

Šarlota Santini

Příběh několika žen a jednoho muže při hledání smyslu života a té správné cesty. Je to především povzbuzení pro ženy naslouchat svému vnitřnímu hlasu a nesmířit se s rolí, kterou nám určuje společnost.

Anděl a ďábel

Rozálie Děčínská

Hradní pán se rozhodl, že je načase provdat dceru, která právě prožila nejhorší zkušenost svého života. Najde jí muže, jenž je ochoten na ni netlačit v manželských věcech. Ženich se na svatbě nechá zastoupit a Lucie tím uražená nepochybuje proč. Svého manžela se bojí a veškeré své utrpení svádí na něho. Jednoho dne se rozhodne pro pomstu, ale postupně začíná objevovat, že všech mužů se bát nemusí a Vojtěchovi velice křivdila ve svém úsudku.

Její plán na pomstu se pomalu mění v boj o jeho lásku.

Oheň a led

Rozálie Děčínská

Marika koupí město od pana Vodického a usadí se v něm se svou přítelkyní. Postupně se seznamuje s lidmi v něm i svými sousedy. Jako cizinka se musí buď provdat nebo urychleně získat inkolát. První varianta se jí zdá schůdnější a jednoznačně rychlejší.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Poslední slovo

Rozálie Děčínská

Anastázie se tak tvrdošíjně brání sňatku s mužem, kterého její matka vinila snad ze všeho zla na světě, až se její otec rozhodne k netradiční formě trestu - naoko ji provdá za toho nejchudšího ze svých nájemců.

Věřím na osud…

aneb příběh Kathy Riwellové

Věra A. Jorová

Lehce humorný román s detektivní zápletkou se odehrává v Anglii na počátku jednadvacátého století. Hlavní hrdinka, šestadvacetiletá Kathy, se s vyhlídkou na lepší život naivně provdala za zámožného a vlivného Artura Riwella, ředitele psychiatrické kliniky v Londýně. Manžel ji sice zahrnul očekávaným luxusem, ale kvůli jeho despotické povaze a jiným zvrácenostem, zejména v soukromí, bylo toto manželství pro ni deprimující a tím i zklamáním.

Jednoho dne, nastává v životě Kathy osudový zlom a tady začíná její příběh. Nebezpečně naplánovaná pomsta a štěstí v neštěstí způsobí, že se ocitá v cizím prostředí, daleko od domova, na panství přitažlivého lorda Zewiga. Během pár dní Kathy pozná nové přátele, jejich neobvyklé zájmy a neobyčejné zážitky. Pocítí i touhu po lásce, která se nabízí a je neodvratná.

V myšlenkách se však stále vrací do reality, jak vyřešit minulost, následky nastalé situace a svou budoucí existenci. Jelikož se cítí ohrožena na životě, je potřeba, co nejrychleji jednat. Avšak její poklidné plány, při návratu do Londýna, se v jediné chvilce zvrhnou do nečekaných až bláznivých situací a Kathy se musí rozhodnou. Trvá i nadále na své pomstě, nebo zvolí cestu svého srdce? Co ji učiní šťastnou – zarputilá nenávist a touha po zadostiučinění či obejde-li zákon s vyhlídkou na nový život, naplněný láskou? Obě cesty mají svá rizika. Řeší tedy nelehkou otázku, jakým směrem se bude ubírat dál její osud. A nejen její, nerozhoduje totiž už jen sama za sebe.

Příběh Kathy Riwellové je od začátku do konce smyšlený, jako i osoby, jejich jména a názvy některých lokalit, vyskytující se v něm. Jeho podobnost je tedy čistě náhodná.

Ve znamení leknínového květu

Jan Řehounek

Úspěšný překladatel a vysokoškolský pedagog Honza se vrací po sedmi letech ze Spojených států, kde ztratil svoji lásku, do rodné vesnice. I když se mezi obyvateli objeví náznaky nedůvěry, brzy se s nimi sžívá. Nachází i nové přátele včetně cikánské rodiny, kterou v prvním okamžiku vesnice zcela odmítá přijmout, brzy se ale ukáže, že neopodstatněně.

Realita současnosti se všedními starostmi a radostmi, ale i dramatickými událostmi, se Honzovi prolíná se vzpomínkami na dětství. Nenadálý nález dědečkovy skryté ilegální knihovny z doby druhé světové války a z komunistických padesátých let vyvolá téměř detektivní pátrání po příčinách jeho věznění a dokonce po udavačích, kvůli nimž přišlo o život několik lidí. Hlavního iniciátora – paradoxně svého dědečka – pomůže odhalit Honzova nová láska.

V románu se střídají autobiografické prvky, humor, napětí, návraty do historie. Je situován do konkrétní vesnice, vystupují v něm autentické postavy, ale příběh je do velké míry fabulován. Autor jím chtěl vzdát hold svému dědečkovi, jenž byl jako vesnický knihovník pronásledován a dokonce vězněn v době druhé světové války a posléze i v padesátých letech.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Příběh spisovatele

Klára Brůnová

Alexander Golddig je mladý učitel bez životního cíle.

Chce jen psát své příběhy, jenže ještě žádný nebyl schopný dopsat, aniž by sám neusoudil, že je to kravina, kterou by nikdo nevydal. V jeho bytě nebydlí sám, je tam i s mladým studentem literatury Sebastianem, který je jeho příběhy nadšen a snaží se jej podporovat tím, že hledá nejrůznější legendy, které by mladého učitele mohly inspirovat.

Sebastian našel i jednu legendu v lázních, kam je odhodlaný Alexandra vzít.

Co se ale stane, když se do lázní, kde by mělo strašit, vydají? Bude na vině jen duch, nebo i nějaký člověk?

A kdo je vlastně Alexander Goldding?

Příběhy pod Jezevčí skálou

Michaela Hellerová

Příběhy pod Jezevčí skálou pojednávají o historii rodu Jezevců v Jezevčím království.

Autorka se zmiňuje o králi Jezevci prvním, jeho synovi Štístkovi a o jeho vnukovi, králi Jezevci druhém. Rodina Jezevců zažije nejedny útrapy.

Hlavní hrdinkou je sestra krále Štístka Štěstěna, která je obratnou diplomantkou, která ale prohrála svůj boj s vůdcem Králíků, když kvůli jejich osobní krizi vypukla mezi oběma národy zákopová válka. Jak to všechno dopadne se dočtete v prvotině knihy Michaely Hellerové.

„Všechno, co se děje v životě je dobře, i když to zrovna bolí a trápí nás.“

k.k.

Pohádky skřítka Knihovníčka

Iva Tučková

Každý jsme k něčemu důležitý a užitečný, jen je třeba to něco najít. K tomu nám pomáhá láska, úcta a víra. Pohádky ukazují, že obvykle překonáním toho zlého nacházíme to dobré.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Dítě svého otce a další osudy Yrrinell Kateřina Bláhová

Vévodkyně Lila je oblíbenou a spravedlivou vládkyní města Barrendin. I přes traumatické zážitky z dětství prožívá velice spokojený život. Idyla ale náhle skončí během podivné noci, když její manžel a jeho otec beze slova vysvětlení odjedou pryč. Lila nedává na uklidňování ostatních a vezme pátrání po svých blízkých do vlastních rukou. Cesta ji zavede mnohem dál, než vůbec tušila. Nejen do jiného světa, ale hlavně hluboko do Liliny minulosti, o které doufala, že je dávno zapečetěná.

Růžová planeta

Petr Kučera

Kniha růžová planeta je soubor volně navazujících pohádkových příběhů. Vypravování jsou stylizována moderním a poutavým způsobem se snahou maximálně se přiblížit dětskému čtenáři.

Hypocrisis

Martin Hoffmann

V touze po vědění se mladý historik vydává do nitra hor, aby odhalil tajemství, jež dosud znal jen starý vyšinutý lékař. Soukromá výprava se mu však vymyká kontrole, jakmile učiní objev, po kterém tak dlouhodobě toužil. Střetne se s nevídanou hrozbou, před níž není úniku jinam, než hlouběji do spárů manipulativního nepřítele. Touha po vědění se vytrácí, mění se na boj o holé přežití, střídá ji nesnesitelný strach. Nakonec si musí zvolit, koho považovat za přítele, a koho zbavit života.

Příběh vyprávěný v první osobě nese prvky klasického hororu, fantasy a thrilleru, s autentickými popisky a dynamikou.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Lyrika,provokace a hnus

René Racek Matlášek

Básně, epigramy a vůbec verše všech chutí a pachů, jak pro romantiky, tak pro cyniky, šovinisty a prasáky

Rospunka 1.

Faferka

8.01 Část prvá

Letície

Překrásné oči z hloubky tůní mi srdíčkem poví.

Já moc dlouho už tě hledala.

A sluníčkové řasy zamykaly pohledy k utopení.

Už hledat nemusíš, odpovídám také srdcem.

Každé tvé mrknutí je jeden západ slunce.

A dáváš mi západů habaděj.

Já už tě našel.

Jako tenkrát,před dvěma třetinami mého života.

Potkal jsem malou holčičku.

Krásná byla moc.

Kudrnaté vlásky lemovaly něžnou tvářičku .

Stála jsi a hleděla pohledem princezny Malé.

Hleděla jsi mi do očí a slyším řeč srdíčka.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Provázky z uzlíků

Pavel Lahodný

Provázky z uzlíků

splétám provázky z uzlíků

které si sním

nad modrými lagunami lomů

v korunách stromů

když po obloze jedou vozy

vzduch voní Měsícem

a Ty se točíš radostí

z maličkostí jež galaxie přemostí

ukrytých v uzlících

ze kterých splétám

provázky

z lásky

pro Tebe

Dirigent

Faferka

1 Dirigent I.

Dirigent I.

Noční mlha

se rozlila na okraje náměstí

přes mlékařské vozy

a prodavače nočních neřestí

s opilci táhla se nábřežím

ověnčíc jim hlavu

jak svatozář světcům podsvětí

rozbíjejíc se o tupé tváře soch

s mramorovým srdcem

a myšlenkami zmrazenými v kameni.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

(Bá)snění

Pavel Lahodný

(Bá)snění

miluji (bá)snění

a Tebe

k zbláznění

v imaginárním světě

kde zanechávám ve stratosféře

stopy bosých myšlenek –

propletená jména

moje

Máří Magdaléna

tak jako je řeka moři

jsi má síla

když přijímám pod obojí Tvoji něhu –

poskládám ze slabik vitráže

klamu tělem

ale hlava dokáže

jíti k Tobě přímo čelem

jsem násobkem i dělitelem

bloudivě chtivým badatelem

půlnoční nespavost

bezesná

zvědavost

zahalená do inkoustu

písmena plodí do řádků poezie

v povijanu z veršů –

rozplyneš se mi s ránem

panenka

s celofánem

na cestě mezi cigaretou

a studenou kávou k nepití

chudý ten kdo (bá)snění neprožije …

Zlatý Texas

Patrik Strohbach

Čtyři dobrodruzi na cestě po Texasu. Nikdy se neviděli, ani se neznají, cíl jejich cesty je však společný – starý španělský poklad. Mladý lovec bizonů Paddy Sackett, jenž je pouze loutkou v této podivné hře, dezertér a bývalý kapitán kavalerie Jack Corcoran, naivní indián Rudý Medvěd či nezkušená Dany Calhounová? Kdo nakonec vyhraje? Každý z nich se vydává na cestu z rozdílných důvodů, avšak všichni zažívají bolesti a utrpení, jež navždy mění jejich životy…

Dva světy - Kateřina Bláhová

Je náhoda, že jste se včera praštili o stůj nebo měli špatnou náladu zcela bezdůvodně? Právě takovou a mnohé další otázky si musí položit sedmnáctiletá Anna Wernerová. Nic není náhoda a právě to ji zaplete do víru událostí, kde staré jistoty přestávají být jistotami a nikdo není tím, kým se zdá být. Protože každá mince má dvě strany. Stejně jako pravda – ale jen málokdo jí musí čelit.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Symbol civilizace

Kateřina Bláhová

Zemi, která se pomalu vzpamatovává z následků války, se nedaří navázat kontakt s kdysi kolonizovanou planetou Skuld v galaxii Messier. Po několika neúspěšných pokusech vysílá NASA trojčlennou posádku, aby zjistila pravdu. Joe, Pierre a Sammy jsou připraveni na mnohá nebezpečí – ani v nejmenším však na to, co je doopravdy čeká...

Kdo z nich? - Kateřina Bláhová

Často se říká, že dějiny píší vítězové. A ačkoliv nacistické Německo v čele s Hitlerem druhou světovou válku prohrálo, o tom, co se odehrávalo v Protektorátu Čechy a Morava, máme zprávy převážně z jeho spisů.

Zpověď vraha

Monika Knápková

Jáchym Maléř je velmi přitažlivý mladý muž. Celý život vyrůstal se svým nejlepším přítelem Erikem v dětském domově a je oba velmi poznamenalo. Časem si spolu vybudují „firmu“, která s klasickou nemá nic společného. Jejich obchody vede velký šéf Karel, které se týkají mimo jiné i tvrdých drog. Oba mladíci mají velký přísun peněz a mohou si koupit cokoliv. Žijí si životem bohémů, navštěvují pravidelně Karlův velký dům, kde je spousty pití, zábavy a krásných žen. Jáchyma ale brzy začne tenhle život nudit, a uvědomí si, že mu něco schází. Něco, není to správné slovo. Má strašnou chuť někoho zabít. Nedokáže ovládnout svou touhu, a když potká přitažlivou blondýnku Radku, je si jistý, že ona je právě ta, která se stane jeho první obětí. Zanedlouho skončí uškrcená v jeho posteli! Do cesty mu ale vstoupí dívka jménem Sára, která mu obrátí život vzhůru nohami. Neskutečně se do ní zamiluje a netouží už po ničem jiném, než být s ní. Bohužel ale i chuť zabíjet je silná a Jáchym bojuje sám se sebou, co je pro něco důležitější. Sára, nebo jeho věčný hlad zabíjet? Neumí si na tuhle otázku odpovědět a tak značně žít dva různé životy. Jenže, jak dlouho tohle všechno dokáže tajit před okolím a hlavně před svou životní láskou Sárou? Nečekaně se začne jeho i Erikův život neuvěřitelně zamotávat, a Jáchym si už není jistý tím, co je jen živý sen a co je skutečnost.

Také vyšlo v našem nakladatelství Santini

Tištěné

Lyrika,provokace a hnus

René Racek Matlášek

Básně, epigramy a vůbec verše všech chutí a pachů, jak pro romantiky, tak pro cyniky, šovinisty a prasáky

Zlatý Texas

Patrik Strohbach

Čtyři dobrodruzi na cestě po Texasu. Nikdy se neviděli, ani se neznají, cíl jejich cesty je však společný – starý španělský poklad. Mladý lovec bizonů Paddy Sackett, jenž je pouze loutkou v této podivné hře, dezertér a bývalý kapitán kavalerie Jack Corcoran, naivní indián Rudý Medvěd či nezkušená Dany Calhounová? Kdo nakonec vyhraje? Každý z nich se vydává na cestu z rozdílných důvodů, avšak všichni zažívají bolesti a utrpení, jež navždy mění jejich životy…