Spirit Animals
Zrádné vody

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Tui T. Sutherlandová

Spirit Animals – Zrádné vody – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

6.
TANGAROA

Když šlapali za Kalani zarostlou džunglí, Abeke se chvěla po celém těle. Všude kolem se tyčily stromy a z jejich větví visely šlahouny plazivých rostlin s jasně červenými květy, které se každou chvíli někomu obtočily okolo nohy. V korunách pokřikovali a hvízdali neznámí ptáci. Jednou polekaně nadskočila, když zahlédla mezi listy tvář. Teprve potom si uvědomila, že je to jenom opice.

Ale „jenom opice“ by také mohla pracovat pro dobyvatele, pomyslela si nervózně.

To však nebylo to jediné, co v ní vyvolávalo obavy. Džungle jí připomínala jiný ostrov, ležící daleko v Amayském zálivu, kde přebývala se Šejnem ještě předtím, než se připojila k Zelenopláštníkům. Předtím, než jsem poznala, jací jsou dobyvatelé ve skutečnosti.

Právě na tom ostrově společně s Urazou špehovaly skupinu mužů, kteří testovali Žluč na nevinných zvířatech. Viděla, jak proměnili obyčejnou krysu a klidného psa ve dvojici odporných monster, přerostlých, zlých a krutých. Tady, v jiné přerostlé vlhké džungli, bylo těžké nemyslet na to, jak ji ten pes pronásledoval a ona v hrůze prchala mezi podobnými stromy, jaké rostou tady.

Abeke ucítila na konečcích prstů Urazinu srst a všimla si, že leopardice jde těsně vedle ní. Možná ji trápily stejné vzpomínky.

„Je mi hrozný vedro,“ stěžoval si Rolan.

„Ty na sobě aspoň nemáš plášť,“ usadila ho Mej-lin a on zmlkl. Rolan i nadále jako jediný z nich odmítal přijmout zelený plášť. Abeke si nebyla jistá, na co čeká. Už přece prokázal svou oddanost. Tam v docích v severní Euře mohl odejít se svou matkou, ale on místo toho zůstal s nimi.

Kalani se zastavila a zvedla ruku. Všichni zůstali stát a čekali. Abeke naklonila hlavu na stranu a naslouchala. Z nedalekého stromu se snesl velký modrý motýl s černými skvrnami a na okamžik přistál Kalani ve vlasech. Jeho pestré barvy ostře kontrastovaly s tmavými prameny vlasů.

„Ha ha ha ha!“ ozval se někde před nimi nějaký hlas. „To se ti povedlo, Ngaio! Kdybys nekýchla, asi bych se tam nepodíval. Teď se schovávám já!“

Kalani zakroutila hlavou a dala se znovu na pochod. Abeke s Conorem si vyměnili zaražené pohledy. Brigan s hlavou u země energicky očichával vrstvy hnijící vegetace. Essix kroužila někde nad stromovou klenbou a Dží se pomalu kolébala vzadu. Tárik s Lumeem obtočeným kolem krku šel vedle Kalani a pravidelně se ohlížel, aby se ujistil, že se nikdo neztratil.

Přelezli ohromný padlý kmen s rozpraskanou kůrou, která posloužila jako vynikající úchyty. Něco se spoustou nohou na Abeke zasyčelo a zmizelo v podrostu. Po tvářích i po zádech jí stékal pot. Skoro se jí zastesklo po mrazivém větru ledových plání Arktiky prostých hmyzu – ale ne doopravdy.

Kalani se znovu zastavila na mýtině. Abeke svým zrakem lovce poznala, že tu někdo nedávno byl a zanechal ve spadaném listí mělké stopy. Znovu pohladila Urazu po srsti a ucítila příval zvýšené pozornosti. Teď viděla polámané stonky lístků na protějším stromě a dvě místa na kmeni, kde zástupy mravenců obcházely rozdrcený hmyz. Ať tu byl kdokoli, neutekl do džungle. Mířil nahoru.

Zaklonila hlavu a tentokrát se na ni nedívala opice. Zubil se jako opičák a dělal na ni dlouhý nos, ale nepochybně měl tvář starého muže, asi šedesátiletého nebo i staršího.

„Nazdar, Kalani!“ zavolal dolů. „Kazíš nám hru!“

Odněkud z koruny se ozval škodolibý skřek následovaný praskáním, jak stařec seskakoval z větve na větev až k nim. Okolo krku se ho pevně držely dlouhé chlupaté paže porostlé oranžovou srstí.

„Vidíš?“ řekl stařec směrem ke Kalani napůl vyčítavě a napůl škádlivě. „Je těžké hrát na schovávanou, když na tvou skvělou schovávačku hledí celá skupina návštěvníků.“

„To je Tangaroa,“ představila ho Kalani Abeke a ostatním.

„A tohle je Ngaia,“ dodal Tangaroa hrdě, když dopadl na zem. Přestože skočil z velké výšky, přistál ladně na nohou. Abeke hádala, že mu v tom pomohlo jeho spirituální zvíře.

Na zádech mu visela velká a veselá orangutaní slečna s červeným květem ibišku za uchem. Zamávala a ukázala jim všechny zuby. Abeke zarazilo, jak jsou si s Tangaroou podobní, jako by spolu strávili celý život. Tangaroovy řídké bílé vlasy dokonce nápadně připomínaly Ngainu srst.

„Mí přátelé potřebují tvoji pomoc,“ oznámila mu Kalani. „Hledají Mulopa.“

„Mulopa!“ vyhrkl Tangaroa. Ngaia mu seskočila ze zad a oba začali divoce křepčit po mýtině, jako by po nich lezly kobylky. „Mulop, Mulop, Mulop!“ zpíval Tangaroa. Ngaia ho doprovázela mručením a oba se hihňali jako šílenci.

Uraza zavrčela. „Pšt,“ napomenula ji šeptem Abeke a pohladila ji po hřbetě.

Tangaroa se náhle zastavil a ukázal na Abeke a Urazu. „To je leopardice,“ všiml si.

„Jííííííí!“ zavřeštěla Ngaia souhlasně.

„Ano,“ přikývla Kalani. „A ne obyčejná leopardice – je to znovuzrozená Uraza.“

„Ať si je to klidně čungský císař,“ zabručel Tangaroa. „My leopardy nemáme rádi.“ Zprudka dosedl na zem a zvedl nos. Ngaia mu vyšplhala do klína a Tangaroa jí začal roztržitě pročesávat zacuchanou srst.

„Omlouvám se,“ řekla Abeke, i když nevěděla za co.

„Za své spirituální zvíře se omlouvat nemusíš,“ řekla Kalani. „Zato si myslím, že někdo jiný by se tu měl omluvit za svou neurvalost.“ Změřila si Tangarou tvrdým pohledem. „Jenom proto, že žije v pralese jako poustevník, se ještě nemusí chovat jako protivný krab.“

„Mulop,“ zamumlal Tangaroa Ngaie do ucha. „Myslíš, že je uvidí rád?“

Ngaia místo odpovědi vycenila zuby na Urazu.

„Já taky ne,“ přisvědčil stařec.

„Já myslím, že ano,“ vyhrkl Conor. „Poslal nám vzkaz do snu. Chce nás vidět – opravdu ho nutně musíme najít.“

„Závisí na tom bezpečí celého Erdasu,“ dodal Tárik.

„Tak proč vám neřekl sám, kde ho najdete?“ zeptal se Tangaroa prohnaně. Když zamával rukama, vyděsil ještěrku s oranžovými flíčky, která zmizela pod kamenem. „NOOOO?“

„Nejspíš čekal, že jim pomůžeš,“ poznamenala Kalani. „A ne že se budeš chovat jako zarputilý osel s prasečím rypákem.“

Abeke stěží potlačovala hrozící výbuch smíchu.

„Páni, to bylo dobrý,“ pokýval Rolan uznale hlavou. „Měl bych si to zapsat.“

Tangaroa se tou urážkou nenechal vyvést z míry. Špičkou prstu si poklepal na zuby. „Možná bych to mohl udělat. Ale bylo by to moudré? Udělal by to moudrý muž? Bavil by se moudrý muž s leopardem nebo s někým, kdo cestuje v doprovodu leoparda? Když je někdo poctěn ochranou takového vzácného tajemství, měl by ho jenom tak halabala prozradit každému, kdo má na sobě náhodou zelený plášť? Pokud si to vzácné tajemství vůbec pamatuje, samozřejmě.“ Ukázal si na hlavu. „Ten starý kokos už je trochu popraskaný.“

To mu opravdu tolik vadí leopardi? přemítala Abeke. Odmítne nám pomoci jenom proto, že s sebou mám Urazu?

„Víte, jak ho najít, nebo ne?“ zeptala se Mej-lin.

„Samozřejmě že vím,“ odpověděl stařec. „Více méně. To znamená, že vím, jak přivolat královského rejnoka, který vás k němu dovede.“ Podrbal se na temeni hlavy. „Jestli si to tedy pamatuju dobře. Je to už nějakou dobu. Už mnoho let Mulopa nikdo nenavštívil. Ngaio! Šup, jdeme přemýšlet!“

Ngaia mu seskočila z klína, předvedla salto a postavila se na hlavu. Tangaroa udělal totéž, takže skončil s bosými scvrklými chodidly ve vzduchu. Oba zamyšleně křivili obličej.

Následovala dlouhá pauza.

„Možná bychom se měli vrátit později,“ navrhla Kalani.

„Na to není čas,“ odsekla Mej-lin. „Tenhle cvok je opravdu jediný v celé Ostrovní zemi, kdo nás může dovést k Mulopovi?“

„Mej-lin,“ napomenul ji Tárik.

„To tedy jsem,“ prohlásil Tangaroa vážně, aniž by otevřel oči.

Kalani si hodila cop přes rameno a vážně pohlédla na Mej-lin. „Tenhle cvok je starý skoro jako velrybí král. Měj trochu úcty ke stáří,“ vyčinila jí. Sklonila se k Tangaroově obrácené hlavě. „Dědečku. V zájmu bezpečí Ostrovní země a našeho lidu i v zájmu ochrany celého Erdasu ti budu muset rozkázat, abys těmto Zelenopláštníkům pomohl.“

„Dědečku?“ zašeptal Conor.

„Jejda,“ ušklíbl se Rolan a šťouchl Mej-lin loktem do žeber. Ta po něm jen šlehla hněvivým pohledem.

Tangaroa a orangutaní slečna vyskočili na nohy a společně se Kalani uklonili. Abeke si pomyslela, že vypadají spíš jako velcí blázniví ptáci.

„Přání mé vnučky a královny je mi rozkazem. Ale počkej chvilku! Molup je posvátný všem kmenům. Je uctívaným a milovaným Velkým strážcem celé Ostrovní země. Neměl bych brát ohled na jeho auru záhadnosti? Na to, jak miluje soukromí? A vůbec, jak můžu vědět, že těmhle údajným Zelenopláštníkům se dá věřit?“

Ngaia rozhodila ruce a věnovala všem pohled, který říkal: „No? Jak to má vědět? Jak má kdokoli poznat, co je pravda?“

Kalani si třela čelo a vypadala, že radši než s dědečkem by vyjednávala s mravenci faraony.

„Zeptejte se nás, na cokoli chcete,“ vložila se do hovoru Abeke. „Chceme jen chránit Erdas, a abychom toho byli schopní, potřebujeme hovořit s Mulopem. Bojujeme za dobrou věc, přísahám. Dokážeme vám to, jak budete chtít.“

„Vida, promluvila mladá kamarádka té leopardice,“ zabručel Tangaroa. Orangutaní slečna se pelášila schovat za starce. Zpoza jeho těla mžourala na Urazu.

„Ano, to je další věc,“ přidal se Conor. „Vyvolali jsme čtyři Padlé – to rozhodně znamená, že jsme na straně dobrých Velkých strážců, ne?“

„Moooooožná,“ připustila Tangaroa. „Ngaia a já si ale nejsme tak úplně jistí, že leopardi vůbec můžou být dobří. Všichni, které jsme zatím potkali, na nás hleděli svrchu, jako by si mysleli, že orangutani jsou dobří leda k jídlu.“

Uraza znovu zamručela, jako by chtěla vyjádřit souhlas s poslední větou. Abeke rychle zakročila.

„Uraza by Ngaiu nikdy nesnědla,“ řekla. „A my se na vás, ehm, nedíváme svrchu. Ani trochu. Orangutani jsou…“ Do háje. O orangutanech nevěděla vůbec nic. „Ehm, opravdu… opravdu skvělí.“

Tangaroa najednou zatleskal. Z koruny nedalekého stromu se vzneslo hejno malých žlutých papoušků. „Už vím! Už vím, co by byla legrace! Velká legrace!“

Abeke si všimla, že Mej-lin by nejradši někoho pobodala. Na legraci nikdo z nich neměl čas, vždyť byla v sázce budoucnost celého Erdasu.

„O co jde?“ zeptala se Abeke co možná nejklidnějším hlasem.

„O zkoušku!“ odpověděl stařec. „Šanci předvést vaše schopnosti a sílu pouta se spirituálním zvířetem. Jestli leopardí dívka zvítězí v závodě nad mou orangutanicí, prozradím vám, jak najít Mulopa.“

Abeke se podívala na rozcuchanou oranžovou opici. S Urazinou pomocí by ji mohla předběhnout, ne? A snad by tím i ostatním dokázala, že není špeh – že stojí na jejich straně.

„Jestli je to nutné,“ usoudila, „udělám to.“

„To nemusíš,“ řekla Kalani. „Dědečku, žádáš příliš.“

„Žádná cena není příliš velká za možnost vidět Mulopa,“ odsekl. „Leopardí holko, asi kilometr odtud tímto směrem je strom, do kterého před třemi dny udeřil blesk. Budeš s Ngaiou závodit k němu a zpět, a kdo se vrátí první – kdo se první dotkne tohohle balvanu – ten se stane vítězem.“

„Počkat,“ zarazil ho Tárik. „Já jsem jejich ochránce. Nech mě běžet místo ní.“

„Ne,“ odmítl Tangaroa. „Musí to být leopardí holka.“ Ngaio se zakřenila a zatleskala.

„Já to zvládnu,“ ujistila Abeke Tárika. „Opravdu, zvládnu to.“

Tárik na ni vážně pohlédl: „Věřím ti,“ řekl. „Ale je to velké břemeno, a kdybych ti od něj mohl nějak odlehčit… Prostě bych to rád udělal, to je všechno.“

„To je v pořádku,“ odvětila. Jeho starost ji zahřívala jako malé sluníčko. Tárik je ochraňoval, protože to dostal za úkol od Olvana, ale současně mu na nich záleželo a měl je rád a to byla ještě lepší ochrana. Neubránila se pomyšlení, že by bylo krásné, kdyby byl otec někdy projevil podobný zájem namísto věčných obav, že Abeke zostudí jeho rodinu.

„Tak ti aspoň podržím plášť,“ nabídl se Tárik a s úšklebkem dodal. „Pořád lepší než nic.“

Abeke si odepjala plášť a podala mu i svůj luk a toulec.

„Hodně štěstí,“ popřál jí a Conor za ním přikyvoval.

Klekla si, aby se mohla podívat Uraze do očí. „Pomoz mi,“ poprosila tiše leopardici. V tom okamžiku ji zaplavila vlna energie. Cítila se silnější, rychlejší a jako by víc rozuměla džungli. Slyšela bzučení hmyzu a skřípání větví pod poskakujícími papoušky. Cítila spálený strom, k němuž měly doběhnout.

Znovu vstala. „Jdeme na to.“

Postavily se vedle sebe. Ngaia si protáhla dlouhé paže a propraskala si klouby, pak si ruce vyklepala a znovu se na Abeke zakřenila.

Tangaroa se zhoupl na chodidlech a spokojeně zatleskal. „Závodnice připraveny?“ křikl. „Buďte rychlé! Buďte jisté! Buďte orangutani! START!“

Abeke vystřelila plnou rychlostí vpřed. Hnala se džunglí a skákala přes liány a mechem obrostlé kameny. Chvíli Ngaiu nikde neviděla, ale brzy ji úleva opustila, když spatřila, že orangutanice jí nad hlavou skáče z větve na větev. Už se dostávala do vedení.

Abeke tiše zaklela a nutila se do ještě rychlejšího běhu. Už teď měla pocit, že letí vzduchem jako stín. Jak mohla být ta opice rychlejší než ona?

V duchu zavolala na Urazu a zrychlila ještě víc. Neodvažovala se znovu zvednout hlavu – soustředila se na zrádný terén – ale zdálo se jí, že aspoň na chvíli Ngaiu předběhla.

Vtom před sebou zaslechla nějaké hučení. Ucítila vodu a žáby, a ještě než proběhla mezi stromy, už věděla, o co jde.

Trasu protínala divoká řeka.

Abeke se zastavila a zoufale se rozhlížela, kudy by řeku překonala. To není fér! pomyslela si. Tangaroa věděl, že mě to zpomalí.

Ngaiu však ne. Opice se houpala na liánách, které sahaly nad řeku. Abeke slyšela, jak se mezi stromy nese její smích. Vlastně si byla skoro jistá, že se jí tam nahoře vysmívá celá opičí tlupa.

Jestli se takhle dostane na druhý břeh, dokážu to taky.

Abeke se rozběhla k nejbližšímu stromu a drápala se po kmeni vzhůru. Nešlo to tak snadno jako se žulovým beranem, ale brzy už balancovala na větvi vysoko nad řekou a prohlížela si liány před sebou. Musí to udělat nějak chytře. Ten závod musí vyhrát – potřebují vědět, kde najdou Mulopa.

Kromě toho si byla dost jistá, že v řece zahlédla nejméně jednoho krokodýla. Takže se rozhodla, že nesmí spadnout. V žádném případě nespadne do řeky plné krokodýlů.

Abeke sevřela v ruce liánu, couvla, rozeběhla se po větvi a odrazila se. Pod nohama jí proudila řeka. Když se s ní liána zhoupla, pustila ji a sáhla po další. Na jednu děsivou chvíli jí ruce vlály ve vzduchu, ale pak ucítila v dlaních další šlahoun a letěla dál.

Další liána, další příšerný let vzduchem – pak už se Abeke znovu houpala nad zemí. Byla však příliš vysoko, aby se jen tak pustila a skočila dolů, a tak zamířila k nejbližší větvi. Dopadla na ni tak tvrdě, že si málem vyrazila dech, a vzápětí sevřela kůru v dlaních. Cítila, jak ujíždí, jak jí kloužou prsty, ale pak se zachytila suku a zůstala viset s nohama pět metrů nad zemí.

Vyhoupla se nahoru a posadila se na větev. Neměla čas se vydýchat. Ngaia byla daleko před ní. Možná už se dokonce vracela.

Tohle budu muset udělat i cestou zpátky, uvědomila si Abeke a bylo jí z toho do breku. Ohlédla se k řece a rozhodla se, že to vyřeší později.

Doplazila se až ke kmeni.

A vtom uslyšela ten zvuk.

Znělo to jako… jako plačící dítě.

Abeke se rozhlížela po džungli. Odkud to přichází? Zavrtěla hlavou. Opravdu, opravdu neměla čas se tím zabývat.

Jenže to znělo tak smutně, šlo o přerývavý pláč nějakého osamělého tvora. Nebyl to řev, spíš tiché vzlyky, jako by se plačící smířil s tím, že nikdo nepřijde, ale stejně nedokázal vzdorovat smutku.

Počkat. Abeke otočila hlavu a zapojila svůj vylepšený sluch.

Přichází to odtud seshora – asi odněkud z tohohle stromu.

Věděla, že závod je důležitější než všechno ostatní. Jenže se nedokázala otočit zády k někomu, kdo potřeboval pomoc.

Oblezla kmen a na větvi kousek nad sebou zahlédla jakési hnízdo. Když k němu vyšplhala, zjistila, že je opravdu veliké, postavené z větví a mechu.

A uvnitř sedělo osamělé a vzlykající orangutaní mládě.

Chomáče oranžové srsti na hlavičce mu trčely do všech stran a chodidla podobná lidským tisklo k sobě. Tvář mělo zabořenou do malých tmavých ruček. Od pláče se mu chvěla ramínka.

„Chudáčku!“ vydechla Abeke a srdce jí zaplavila lítost. Mládě zvedlo hlavičku a podívalo se na ni smutnýma hnědýma očima. Abeke zapomněla na celý závod a natáhla k mláděti ruce.

Opička se dobatolila k ní, obtočila jí dlouhé paže okolo krku a s fňukáním jí zabořila tvář do ramene. Měla jemnou a hřejivou srst. Důvěřivě se k ní přivinula, jako by se už nikdy nechtěla pustit. Abeke si vzpomněla na malou Kunayu, koťátko, které zachránila během výpravy za Rumfussem.

Objala mládě a šeptem ho konejšila.

Co teď budu dělat?

S orangutaním mládětem na krku závod nevyhraje. Ale přece ho tady jen tak nenechá. Znovu zapojila Uraziny smysly a viděla i cítila, že tady už celé dny jiný orangutan nebyl. Ať už se s jeho matkou stalo cokoli, mládě zůstalo úplně samo.

„Chudáčku maličký,“ šeptala a hladila mládě po zádech. „Už je to dobré. U mě jsi v bezpečí.“ Přitiskla ho k sobě blíž a mládě dojemně vypísklo.

Vtom Abeke uslyšela šustění listů a vzhlédla.

Z vedlejšího stromu na Abeke s mládětem zírala Ngaia.

7.
LASTURY

Conor se plácl ze strany přes krk.

„Pozdě,“ řekl Rolan a Conor už cítil, jak mu štípanec pod prsty natéká. Svědilo ho celé tělo. Ve vzduchu to jen bzučelo, a kdykoli se zastavil, hned ucítil na kůži křidélka hmyzu, jenže bylo moc velké horko, aby se pohyboval.

Rolan se ohnal po bzučícím komárovi. „Táriku, prosím, řekni mi, že tady nemají smrt zapadajícího slunce.“ Conor si znovu podrbal štípanec a zachvěl se. Moc dobře si pamatoval, jak zle na tom byl Rolan v Čungu.

„Jednou nebo dvakrát jsem zažila, že tu nemoc někdo dostal,“ předběhla Tárika s odpovědí Kalani. „Vyskytuje se jen zřídka, ale kdyby bylo třeba, máme ve vesnici semínka banánových tykví.“

„To je dobré vědět,“ odtušil Rolan, „ale radši už bych se té nemoci vyhnul úplně.“ Začal se ohánět ještě divočeji a Mej-lin ho zpražila pohledem, který říkal „přestaň se chovat jako cvok“.

„Neměly už by být zpátky?“ zeptala se. Od chvíle, co Abeke vyběhla, Mej-lin pochodovala po mýtině sem a tam. Stejně tak Uraza. Kdyby Conor neměl plnou hlavu starostí, pomyslel by si, že je docela vtipné, jak se chovají podobně.

Tangaroa nevzrušeně pokrčil rameny. Seděl se zkříženýma nohama na vrcholu balvanu, u něhož měl být cíl závodu. Conor si přál, aby dokázal alespoň předstírat, že je tak klidný. Svědila ho kůže a pot mu stékal do očí. Brigan přestal očichávat podrost, olízl mu ruku a sedl si mu na nohu.

„Ty myslíš, že to dokáže, viď?“ pošeptal mu Conor.

Brigan na něj upřel zamyšlené modré oči. Jeho pohled ho moc neuklidnil.

Na druhé straně mýtiny Uraza zvedla hlavu. Zahleděla se mezi stromy stejným směrem, kterým zmizela Abeke. Výhrůžně mrskla ocasem. Tárik přistoupil k ní, zamyšleně lámal v prstech větvičku a ustaraně mžoural do džungle.

„Vracejí se,“ řekl Tangaroa. Sklouzl z balvanu a zaraženě vzhlédl ke korunám stromů. „Vracejí se společně. Ngaio?“ zavolal.

Ngaia však neseskočila ze stromu, ale přišla po zemi spolu s Abeke. V Abečině náručí se choulil chlupatý oranžový uzlíček s roztomilou tvářičkou. Posadil se a rozhlédl se po skupině lidí a zvířat na mýtině a Conor pochopil, že to je malý orangutan.

Došly na okraj mýtiny a Ngaia se zastavila. Podívala se na Abeke a velkou, tmavou tlapou podobnou lidské ruce ukázala k balvanu.

„Ngaio, co to děláš?“ zeptal se Tangaroa. „Ty chceš nechat tu leopardí holku vyhrát?“

Abeke došla k balvanu a přiložila k němu dlaň. Druhou rukou dál přidržovala mládě. Otočila se k Tangaroovi. „Jmenuju se Abeke, ne leopardí holka,“ poučila ho. „A teď nám pověz, jak najdeme Mulopa.“

Tangaroa se tahal za spodní ret. Ngaia se k němu přikolébala, jemně ho šťouchla do paže a zamávala na mládě.

„Chápu,“ řekl stařec. „Dobrá, pokud si to Ngaia přeje.“

„Jo!“ vykřikl Rolan a máchl pěstí do vzduchu.

„Dobrá práce, Abeke,“ pochválil ji Conor. Nejradši by začal poskakovat po mýtině, nechtěl ale dát najevo, jak velké starosti si dělal.

„Já věděl, že to dokážeš,“ usmál se Tárik a vrátil jí plášť.

„Trochu divný způsob, jak vyhrát,“ zahuhňala Mej-lin. Rolan i Conor se na ni vyčítavě podívali a ona zakoulela očima. „No jo, páni, je to super.“

Kalani došla k Abeke a podrbala mládě na hlavičce. „Roztomilé,“ řekla. „Skoro stejně roztomilé jako mořský koník.“ Mládě ji vzalo za ruku a prohlíželo si jeden prst po druhém, pak seskočilo na zem a začalo všechny obcházet.

„Napadlo mě, že bychom mu mohli říkat Leopard,“ navrhla Abeke a pozvedla obočí směrem k Tangaroovi.

„Ho ho! Ha ha ha!“ Tangaroa zaklonil hlavu a hlasitě se smál. „To se mi líbí!“

Conor se sehnul k Leopardovi a mládě ho s radostí pleskalo po tváři, mačkalo mu nos, tahalo ho za vlasy a nakonec ho objalo.

„Aúúú,“ chichotal se Conor.

„Ty seš ale měkkota,“ posmíval se Rolan, ale sám se na malého opičáka pořád usmíval. Lumeo sešplhal z Tárikova ramene a mládě si očichal. Chvilku kolem sebe kroužili a pak Leopard najednou skočil dopředu, Lumeo se rozběhl a už se vesele honili po mýtině.

„Ehm,“ odkašlala si významně Mej-lin a dala ruce v bok. Otočila se k Tangaroovi. „Říkal jsi něco o královském rejnokovi.“

„Ano,“ přitakal. „Královský rejnok vás dovede k Mulopovi – je to jediný způsob, jak se k němu dostat. Přivoláte ho tak, že na Dýkovém mysu zatroubíte na dvě posvátné lastury současně.“

Vtom Brigan zakňučel a začal honit malého orangutana, který mu visel na ocase. Otáčel se kolem dokola a třásl se, až Leopard spadl na zem. Pak si šel mládě také očichat.

Leopard ho popadl za uši a vyšplhal mu na hlavu.

Vlk se podíval na Conora s otázkou v očích: Proč se s tímhle otravuju?

„Vida, líbí se ti,“ škádlil ho Conor. Brigan se moc snažil vypadat důstojně, ale když má někdo na hlavě poskakující oranžový klobouček, jen těžko se může tvářit důstojně, byť je to Velký strážce.

„A kde ty posvátné lastury vezmeme?“ zeptala se Abeke Tangaroy.

„To je na tom to nejtěžší,“ připustil stařec. „Bílá lastura je ukrytá na Půlnočním ostrově.“

Kalani zalapala po dechu a ruka jí vylétla k ústům. „Dědečku! Nechce se mi věřit tomu, cos právě řekl!“ pronesla tichým hlasem a rozhlížela se kolem sebe, jako by i stromy mohly odposlouchávat.

„Proč? Co je s Půlnočním ostrovem?“ zeptal se Tárik.

„Nechte mě hádat,“ ušklíbl se Rolan. „Žije tam něco zlýho.“

„Tam nemůžete jít,“ vysvětlila. „Nikdo tam nesmí. Je tapu – posvátný, nebezpečný, zapovězený. Nesmíme o něm dokonce ani mluvit.“ Znovu zavrtěla hlavou, až jí dlouhý cop poletoval ze strany na stranu. „Já… nemůžu vám pomoct.“

„A co kdybychom se tam vydali bez tvojí pomoci…?“ nadhodil Conor. „To by třeba nešlo?“

„Neříkejte mi o tom. Už o tom vůbec nemluvte. Dědečku, kde je černá lastura?“

„Na Slunečním ostrově,“ odpověděl Tangaroa. Kalani sebou trhla.

„Sluneční ostrov! To nezní tak zle,“ zhodnotil Rolan. „Nabízím se, že tam půjdu jako dobrovolník.“

„Máš pravdu, nebyl vůbec tak zlý – dokud si tam dobyvatelé neudělali hlavní základnu.“ Sáhla si na delfíní tetování a sklopila oči. „Teď je plný dobyvatelů, kteří nějakou záhadou všichni mají spirituální zvířata, většinou hrozivá a strašidelná. Jen pro představu, naši lidé mu začali říkat Ostrov zrůd.“

„No skvělý,“ zabručel Rolan. „Tak to nebudu dobrovolník.“

„Dobyvatelé vytvářejí nucené svazky se zvířaty za pomoci Žluči,“ vysvětlil Kalani Tárik. „Proto jich má tolik zvířecí partnery – jenže to vlastně nejsou partneři, protože Žluč z nich dělá spíš otroky. Kromě toho zjistili, že Žluč zvířata promění ve větší, krutější a nebezpečnější netvory.“

„U všech oceánů,“ vyhrkla zděšeně Kalani. Sáhla si na tetování na paži. „Nucené pouto – to je příšerné. A hodně to vysvětluje. Nešlo mi do hlavy, odkud se bere tolik Označených a proč jsou všichni ochotní pomáhat Požírači útočit na můj lid.“ Zamračila se. „Tak mě napadá… jeden z mých bratrů neměl spirituální zvíře… ale pochybuji, že by přijal takový nepřirozený svazek.“

Conorovi se zdálo, že vůbec nezní tak jistě.

Orangutaní mládě je všechny pozorovalo ze svého nového místa na Briganově hlavě a poprvé zahlédlo Dží. Velká panda seděla v tlumeném slunečním světle, které do džungle pronikalo mezi stromy, přední tlapy měla položené mezi zadními a vypadala ospale.

„Kvrrrr?“ zacvrlikal Leopard na Ngaiu a ukázal na Dží.

Ngaia rozhodila ruce, jako by chtěla říct: „Taky nemám ponětí, co je to zač.“

Leopard obloukem seskočil z Briganovy hlavy a rozběhl se k Dží. Panda ani nestačila překvapeně zamrkat a malý orangutan už jí šplhal po srsti a s nadšenou zvědavostí zkoumal její obličej. Několikrát šťouchl do černých skvrn okolo jejích očí, pak jí otevřel tlamu a nahlédl dovnitř.

Panda pobaveně zachrochtala a vzala mládě do tlap. Posadila si rozhořčeně povykujícího Leoparda na rameno a postavila se na zadní.

„Húúúúúúú,“ křičelo mládě a radostně tleskalo. Ukazovalo na všechny pod sebou a tvářilo se jako velký pán.

„Navrhuju, abychom se rozdělili,“ řekla Mej-lin, která Leopardovým šaškárnám nevěnovala žádnou pozornost. „Dva z nás vyrazí na Sluneční ostrov pro černou lasturu a další dva…“ Podívala se na Kalani, která vrtěla hlavou a držela si ukazováček před rty. „A další dva zatím půjdou… někam jinam. Na místo, které se Kalani vůbec netýká.“

„Na Sluneční ostrov vás můžu vzít, ale pak se budete muset proplížit okolo dobyvatelů,“ podotkla Kalani.

„V tom případě by to měla udělat Abeke,“ ozval se Conor. „S Urazinou pomocí to zvládne nejlíp.“ Abeke se na něj vděčně usmála. „Já půjdu s ní,“ dodal. „Jestli to nikomu nevadí.“

„No jasně,“ kýval horlivě hlavou Rolan. „Mej-lin a já zatím půjdeme pro bílou… AU!“ vykřikl, když ho Mej-lin nakopla do holeně. Poskakoval na jedné noze a mračil se na ni. „To bylo za co?“

Mej-lin pohodila hlavou směrem ke Kalani, která si zacpávala uši. „Nechce o tom ani slyšet, vzpomínáš?“ zašeptala.

Rolan s mrzutým brbláním odkulhal mezi stromy.

„Máš pravdu,“ obrátil se Tárik k Mej-lin, „ale příště se zkus projevovat trochu méně násilně, jestli ti to nečiní zvláštní obtíže.“ Pak se otočil a poklonil se Kalani a Tangaroovi. „Děkujeme vám za pomoc,“ řekl. „Kalani, jestli jsi ochotná jít s Abeke a Conorem, já doprovodím Rolana a Mej-lin.“ Královna přikývla.

„A jakmile lasturu získáte, sejdeme se na Dýkovém mysu,“ řekla Mej-lin Conorovi. „Dží, pro lásku Mulopovu, přestala by ses tady válet jako opilý šimpanz? Jdeme.“

Obří panda, která se vesele kočkovala s malým orangutanem, se s provinilým výrazem zastavila a položila mládě na zem. Leopard zvedl packy a zavřeštěl. Dožadoval se další hry. Dží zakroutila hlavou, něžně ho poplácala a společně s Mej-lin a Tárikem vyrazila za Rolanem do džungle.

Leopard odhopkal přes mýtinu k Abeke a znovu se jí vydrápal do náruče.

„Je mi to moc líto, hochu,“ přitiskla ho k sobě. „Musím už taky jít. Ale Ngaia se o tebe dobře postará – viď?“

Ngaia přikývla a natočila se tak, aby jí mládě mohlo vyšplhat na záda. Tangaroa se usmál a pohodil hlavou.

„Hodně štěstí, leopardí holko,“ řekl. „I tobě, vlčí kluku. Pamatujte, Mulop je vznešený a tajemný, chovejte se k němu tedy s úctou a bedlivě mu naslouchejte. A oblečte si něco teplého. Čeká vás mokřejší plavba, než na jakou jste zvyklí.“

Conor měl poprvé pocit, že chápe, proč Tangaroovi říkají moudrý stařešina. Jako by mu Tangaroa četl myšlenky, rošťácky se ušklíbl, vyskočil na větev a začal se na ní houpat.

„Jsi na řadě ve schovce, Ngaio!“ houkl stařec a během okamžiku oba orangutani i Tangaroa zmizeli ve větvích.

8.
PŮLNOČNÍ OSTROV

Přišla noc. Na tmavé jižní obloze se třpytily hvězdy v souhvězdích, o kterých Mej-lin četla v knihách, ale dosud nikdy je neviděla. Přála si, aby tu s ní mohl být i její otec. Procestoval celý Čung, ale v Ostrovní zemi nejspíš nikdy nebyl.

A už se sem nikdy nedostane.

Mej-lin uchopila rukojeť meče zavěšeného u opasku a nechala se konejšit tíhou zbraně. Zahnala vzpomínky na otce a zaměřila se na pláž zalitou měsíčním světlem. Lemovala ji řada kánoí vytažených na písek. Z vesnice v dálce voněl oheň a do tmy blikala oranžová světélka loučí, jak se ostrované chystali ke spánku.

„Já to pořád nechápu,“ zasyčel Rolan. „Ti lidi nás mají rádi. Zachránili nás před padouchy, ne? Udělali, co mohli, aby vyléčili velryby. Tak proč je nemůžeme prostě požádat o kánoi?“

„Odkdy máš ty problém s kradením?“ zeptala se ho Mej-lin.

„Mám svou čest,“ odvětil Rolan povýšeně. „Okrádám – teda okrádal jsem – jenom lidi, co si to zasloužili.“

„To znamená lidi, kteří měli to, co se ti zrovna hodilo?“ nedala pokoj Mej-lin.

„Ne,“ prohlásil Rolan ostře, až Mej-lin překvapil svou vážností. „To znamená lidi, kteří by jídlo raději vyhodili, než ho dali hladovějícímu sirotkovi.“ Povzdechl si a máchl rukama k šumící vesnici. „Ale tihle by nám pomohli. Vsadím se, že by to bylo samé ‚No jasně, to víte, že jo, vezměte si klidně šest kánoí a tady je taky pár silných veselých kamarádů, kteří vám pomůžou pádlovat.‘“

„Aha, tak takhle to je,“ usmála se Mej-lin. „Tobě se prostě nechce pádlovat.“

„Já se snažím chovat eticky,“ nedal se Rolan.

„Přesně to také děláme,“ vložil se do debaty Tárik. Také si prohlížel kánoe a v prstech obracel malý řezbářský nožík. Jeho tmavě zelený plášť splýval s tmou. Lumeo mu ležel na ramenou a zlehka oddechoval, jako by spal.

Mej-lin si byla jistá, že by s Rolanem dokázali získat lasturu i sami… přesto byla ráda, že se Tárik rozhodl jít s nimi.

„Tak počkej, cože?“ zarazil se Rolan. „Ukrást kánoi je teda správná věc?“

„Ochraňujeme tím ostrovany,“ vysvětlil mu Tárik. „Tapu má obrovskou moc. Kdyby se někdo dozvěděl, kam máme namířeno – kdyby s námi o tom ostrově někdo mluvil a kdyby nám pomohl se tam dostat jen tím, že nám dá kánoi – byl by také označen za tapu. Možná by se musel uchýlit do vyhnanství a i v tom nejlepším případě by musel být očištěn.“

„To nezní, jako že mluvíš o koupání,“ podotkl Rolan.

„Očistný obřad je posvátný a tajný,“ pokračoval Tárik. „Nic o něm nevím. Nechci ale nikoho z těch dobrých lidí vystavit výčitkám svědomí a obavám a vyloučení ze společenství, které člověka potkají, když si zahrává s čímkoli tapu. To raději ukradnu kánoi, aniž by se o tom kdokoli dozvěděl.“

„A kromě toho ji zítra vrátíme,“ dodala Mej-lin.

Tárik zavrtěl hlavou. „To nemůžeme. Jakmile se kánoe jednou dotkne ostrova, bude také tapu. Budeme ji muset zničit a nahradit ji nějak jinak.“

„Neznamená to ale, že my budeme taky tapu? Takže pokud se snažíme uvažovat podle jejich pravidla, znamená to, že by pak nikdo neměl mluvit ani s náma?“

Tárik se dlouze zamyslel. „Máš pravdu,“ přiznal.

„Páni,“ otočila se Mej-lin k Rolanovi. „Vsadím se, že tohle jsi od Tárika ještě nikdy neslyšel. Není ti nic? Určitě to pro tebe musí být šok.“

„Ha ha ha,“ odvětil Rolan.

„Zamyslím se nad tím,“ uzavřel Tárik. „Díky, Rolane, je to dobrá poznámka.“

Rolan se uklidnil a vypadal, že je sám se sebou maximálně spokojený.

„A jéjej,“ řekla Mej-lin. „Nevím nevím, jestli se tahle hlava ještě vejde do kánoe.“

Rolan si pobaveně odfrkl, ale Tárik mlčel a díval se ke světlům vesnice. Po chvilce si ztěžka povzdechl. „Po této výpravě za námi zůstane spousta spálených mostů. Bojím se, že nás, a možná i všechny ostatní Zelenopláštníky, už tady neuvidí tak rádi.“

„Stejně jako v Ledovém městě a v Samisu,“ připomněla Mej-lin, které došlo, kam tím míří. Když v Arktice probudili lední medvědici Suku, zničili zamrzlé město Ardujů. A voda ze Sučina rybníčku v Samisu už nejspíš nedávala věčný život každému, kdo se z ní napil. Tím si jistě nadělali dost nepřátel.

„Děláme to, co musíme,“ uvažoval Tárik. „Náš hlavní cíl je ochránit Erdas a vás všechny.“ Poplácal Rolana po zádech. „A teď už dost řečí. Bereme tuhle.“

Tárik ukázal na nejmenší kánoi a vzápětí se k ní rozeběhl po pláži. Mej-lin a Rolan spěchali za ním. Boty se jim bořily do měkkého písku.

Tárik poklekl a přeřízl provaz, kterým byla kánoe přivázaná k ostatním loďkám na pláži. Mej-lin zvedla kánoi za konec bližší k vodě a táhla ji k oceánu. Překvapilo ji, jak je lehká.

Vlny se jí s hučením převalily přes chodidla. Znělo to jako stovky pochodujících vojáků v dálce. Když se voda vracela, málem jí podrazila nohy. Teprve když znovu získala rovnováhu, vlezla do kánoe.

Člun se trochu zhoupl, když dozadu naskočil Tárik, a pak ještě jednou, tak, že se skoro převrátil, když se na palubu škrábal Rolan. Tárik se natáhl, chytil ho za paži a pomohl mu.

A pak už co nejtišeji pádlovali k hvězdné obloze. Mej-lin se rozhlížela po ztemnělém oceánu a snažila se nemyslet na uslintané čelisti útočících žraloků.

„Známe vůbec správný směr?“ zeptal se Rolan, když byl ostrov z dohledu. „Protože na cestu se asi nikoho zeptat nemůžeme.“

„Po poslední válce byl Půlnoční ostrov vymazán ze všech map Erdasu,“ poznamenal Tárik.

„Takže… ne,“ odpověděl si Rolan sám.

„Což znamená, že potřebujeme malou pomoc,“ řekl Tárik. „Možná od někoho s ostřížím zrakem, kdo umí létat?“ Kánoe se zhoupla, když Rolana lehce nakopl.

„Jo tak, ty myslíš moje přeochotné spirituální zvíře,“ pochopil Rolan. „No jo, to určitě zabere.“ Pak ale natáhl paži a s nadějí se podíval k nebi.

Mej-lin si sáhla na tetování na paži a přála si, aby jim Dží mohla nějak pomoci.

Essix se snesla z výšky, zatřepotala křídly a usadila se na okraj kánoe. V jasném měsíčním světle se jí peří černě a stříbřitě lesklo. Obtočila ostré pařáty okolo dřeva a naklonila hlavu směrem k Rolanovi.

„Potřebujeme tvou pomoc,“ řekl Rolan. „Hledáme… ehm… hledáme jeden ostrov.“

Essix se podívala na Tárika. Mej-lin si říkala, že kdyby měla obočí, byl by její výraz naprosto dokonalý.

„Já vím, já vím,“ vyhrkl Rolan. „Ostrovů jsou stovky, ha ha ha. Ale my hledáme jeden konkrétní – Půlnoční ostrov.“

Sokolice vydala skřek tak hlasitý, že ostatní málem ohluchli. Celá se naježila a zadívala se na Rolana, jako by navrhl něco ještě horšího než vrátit se do Arktiky.

„Auvajs,“ láteřil Rolan a mnul si uši. „Co to s tebou je? Ty to místo znáš?“

Essix znovu vřískla a zahnutým zobákem klovla Rolana do kolene.

„AU!“ zařval Rolan. „Táriku, nechceš mi pomoct? Co tak blbne?“

„Říká se, že při poslední válce se na Půlnočním ostrově stalo něco hrozného,“ odpověděl Tárik zamyšleně. „Možná o tom Essix něco ví. Možná u toho byla. Nebo možná ví jen to, že je to zlé místo.“ Přestal pádlovat a pohladil Lumea. „Doufám, že neděláme obrovskou chybu.“

Essix znovu pronikavě zavřískla.

„No jo, no jo, my víme, co si o tom myslíš,“ prskal Rolan. „Ale nemůžeš nás tam stejně dovést?“ Odmlčel se a pak dodal: „Prosím?“

„Essix, je to jediný způsob, jak se dostat k Mulopovi,“ skočila mu do řeči Mej-lin. „Potřebujeme jeho talisman, jestli máme zastavit Požírače. A tak se musíme vypravit na Půlnoční ostrov a najít bílou lasturu, i kdyby to mělo být moc nebezpečné.“

Sokolice podrážděně zaklapala zobákem. Pak se prudce vznesla a zamířila k severovýchodu.

„Hmm. Tak nevím, jestli to bylo ‚ano‘, nebo ‚trhněte si nohou‘,“ přiznal se Rolan.

„Tak pojedeme za ní a budeme prostě doufat, že nás vede k ostrovu, ne?“ navrhla Mej-lin.

Tárik nedopověděl, ale stočil kánoi stejným směrem, kudy odlétla Essix. Všichni mlčky pádlovali za sokolicí.

Mej-lin obvykle mívala skvělý přehled o čase. Dokázala se probudit za svítání nebo si v duchu spočítat, kolik minut jí zabere určitý úkol. Dokonce i po tom všem nedávném cestování si většinou byla dost jistá, kdy asi má vyjít slunce.

A právě teď odpověď zněla: nejméně před dvěma hodinami.

Opatrně položila pádlo do kánoe a promnula si oči. Proč je pořád taková tma? Ano, poznala, že jsou obklopení hustou mlhou, ale i tak se s příchodem rána mělo trochu rozednít. Jenže voda byla snad černější než kdy jindy a z okolní temnoty zářil měsíc a hvězdy. Když se otočila, sotva dohlédla na Rolana, který seděl uprostřed kánoe jen kousek od ní. Tárik sedící za ním už se ztrácel ve tmě.

Mej-lin si přála, aby v kánoi bylo místo pro Dží. Zrovna teď by se jí opravdu hodily zostřené smysly.

Zepředu se znovu ozval sokolí skřek. Neviděli Essix už několik hodin. Jen se snažili následovat její hlas.

Tárik upravil směr kánoe a tiše promluvil. „Já vím, Mej-lin. Něco je špatně. I Lumeo to cítí.“

„Možná bychom se měli vrátit,“ navrhl Rolan.

„Nevím jistě, jestli můžeme,“ odtušil Tárik. „Mám podezření, že už se nějakou dobu točíme v kruhu. Nemám ponětí, kudy zpátky. Dokonce si ani nejsem jistý, jestli ještě slyšíme Essix. Odhaduji, že ten ostrov vážně nechce, aby ho někdo našel.“

Mej-lin náhle dostala pocit, jako by jí po zádech běhali malí pavoučci. Zachvěla se a znovu sáhla po meči. Co za místo by se mohlo nějakým kouzlem ukrývat před návštěvníky? A odkud se bere ta mlha?

„Na druhou stranu to znamená, že jsme blízko. Ne?“ poznamenala.

„Essix!“ zavolal najednou Rolan. „ESSIX! Vrať se!“ Jeho hlas se vsakoval do mlhy jako inkoust do pijáku.

Nikdo neodpověděl. Neslyšeli žádný skřek ani pleskání křídel. Dlouhou chvíli tiše vyčkávali.

„Kde jenom je?“ divil se Rolan. „ESSIX! Cos tím myslel, jestli ještě slyšíme Essix? Co jiného bychom slyšeli – a co se stalo s Essix? A proč jsi něco neřekl dřív?“

„Nebyl jsem si jistý,“ bránil se Tárik. „A pořád nejsem. Ale myslím, že nás ta mlha klame.“

Mej-lin se zaklonila a konejšivě položila Rolanovi ruku na koleno. „Essix je určitě v pořádku. Nejspíš se má líp než my. Je chytrá a mazaná a odolná, to přece víš. Určitě si teď někde sedí na sluníčku, žere ještěrku a říká si, jací jsme hlupáci, že jsme ji ještě nenašli.“

Rolan na to nic neřekl, ale po chvilce propletl své prsty s jejími. Dotek jeho velkých a hřejivých rukou ji uklidňoval. Jako by se opírala o chlupatou mohutnou pandu.

Seděli tak asi minutu, drželi se za ruce a loďka plula a houpala se na vodě. Tárik také přestal pádlovat a zaposlouchal se.

„Slyšíte to taky?“ zašeptal.

„Co?“ odpověděl šeptem Rolan. Mej-lin jen naklonila hlavu a soustředila se.

Odněkud zblízka přicházel tichý svištivý zvuk… sem a tam, sem a tam… jako pochodující armáda.

„Vlny omývají břeh,“ řekla Mej-lin. Ještě chvilku poslouchala a pak namířila ukazováček. „Tudy.“

Tárik beze slova otočil kánoi a všichni se s chutí dali znovu do pádlování.

Přestože Mej-lin stále neviděla nic než hustou mlhu, dno kánoe náhle zadrhlo o písek. Vyklonila se z loďky a zapíchla pádlo do pevného dna.

„Myslím, že jsme na pláži,“ řekla. Opatrně vylezla z kánoe a postupovala vpřed. Písek stoupal z vody. Na chvilku se mlha trochu rozestoupila a ona spatřil pláž s černým pískem posetou polámanými mušlemi, které vypadaly jako úlomky kostí.

Možná jsou to opravdu úlomky kostí. Kdo ví, co strašlivého se tady odehrálo – možná nějaká děsivá bitva.

Neměla pochyb o tom, že dorazili na Půlnoční ostrov. Ve vzduchu tady viselo něco zlého. Říkala si, že kdyby slovo tapu už neexistovalo, někdo by ho vymyslel jako popis tohoto ostrova. Nebezpečný a zapovězený – místo, kam by nikdo neměl chodit, dotýkat se ho, dokonce ani o něm mluvit.

Určitě bychom tu neměli být.

Jenže nemáme jinou možnost.

Vytáhla kánoi na písek. Rolan a Tárik vyskočili, aby jí pomohli. Odnesli loďku co nejdál od vody. Nemohli tušit, jestli je zrovna příliv, nebo odliv, ani co to na tomto ostrově znamená, nechtěli však riskovat, že jim vlny odnesou jedinou únikovou cestu.

Jakmile kánoi zajistili a zatížili ji několika velkými kameny, Mej-lin natáhla ruku a propustila Dží.

Panda dlouho stála vedle ní a hleděla do mlhy. Pomalu se posadila a ztrápeně se na ni podívala. Stříbrné oči se jí leskly a velké tlapy zanechaly v písku hluboké stopy.

Přesto to skoro vypadalo, jako by tam Dží vůbec nebyla. Mej-lin ji viděla, ale obvyklá vlna klidu a síly doprovázející pandinu přítomnost tentokrát chyběla. Teprve teď, když ho necítila, si uvědomila, jak silné pouto je pojí. Jako by přišla o jeden ze smyslů.

„Dží?“ řekla jemně a natáhla k ní ruku.

Panda přitiskla nos k jejím prstům, ale ani to nepomohlo. Pořád to vypadalo, jako by před ní stál duch, přestože si mohla sáhnout na jeho srst.

„Je všechno dobrý?“ zeptal se Rolan.

Mej-lin zavrtěla hlavou. Poznala, že Dží tady taky nechce být, stejně jako to odmítla Essix. Měla pocit, že Dží přesně ví, jaká hrozná věc se tady stala. Ale panda jí i teď pomáhala. Sice tlumeně, ale přesto Mej-lin něco cítila, nějaký náznak směru. Ať už se tu stalo cokoli, odehrálo se to nejspíš uprostřed ostrova. Pustila Dží a vyrazila do vnitrozemí.

Jak se vzdalovali od pobřeží, černý písek se proměnil v planinu tvořenou černými rozeklanými skalisky. Jejich ostré hrany se jí zařezávaly do podrážek. Nebylo snadné jít rovně, neboť každou chvíli narazila na zrádnou puklinu.

Po chvilce Mej-lin ucítila dotek Rolanových prstů a opět se vzali za ruce. V mlhavém přítmí jako by byl pojítkem se skutečným světem, ještě skutečnějším než Dží. Jako by se zbytek jejího těla klidně mohl rozplynout, ale její ruka by i nadále zůstala v bezpečí jeho dlaně.

Bylo to trochu divné, když o tom přemýšlela, a taky bylo divné, že se jí to líbí a že vůbec myslí na Rolana, když by se měla soustředit na to, aby našli bílou lasturu a dostali se odtud pryč. Přála si, aby ji napadla nějaká jízlivá a kousavá poznámka, aby se mohla znovu cítit normálně. Ale nikdo z nich jako by neměl chuť mluvit. Jako by byl vzduch příliš těžký na to, aby mohli něco říct.

Náhle se před nimi zjevil obří pokroucený stín a Mej-lin volnou rukou sáhla po meči.

„To je jenom strom,“ zašeptal Rolan. Odmlčel se, pak však snaživě dodal: „Ale vsadím se, že bys ho stejně porazila. Stačí, když se na něj budeš chvilku mračit. Jo, přesně takhle.“ Přinutil se k úsměvu a ona se přistihla, že se taky usmívá.

„Ten už je mrtvý,“ zhodnotil Tárik, když strom obešel. Zlehka se ho dotkl. „Zdá se, že zkameněl. Jak se to mohlo stát?“

Mej-lin přejela prsty po hladké, studené kůře. Tárik měl pravdu. Byl jako socha. Socha stromu, který zasáhl blesk, nebo něco horšího.

„Páni,“ vydechl Rolan a stiskl jí ruku. Když se otočila, uviděla v mlze další podobné tvary – další zkamenělé stromy, všechny pokroucené a sukovité, bledé a ohnuté.

Na jedné z větví se něco pohnulo.

Mej-lin vmžiku vytáhla nůž a připravila se ho vrhnout, vzápětí si ale uvědomila, že je to Essix.

„Essix!“ zakřičel Rolan, pustil Mej-lin a rozběhl se k sokolici.

Ta pomalu otočila hlavu a nezaujatě se na něj podívala.

„Nic ti není.“ Rolan se opřel o strom, na němž Essix seděla. „Vůbec jsem tě necítil.“ Sokolice se ani nehnula. „Essix?“ Otočil se k Tárikovi. „Pořád ji necítím… Jako by tady skoro nebyla. Tady.“ Sáhl si na prsa.

„To ten ostrov,“ řekla Mej-lin. „S Dží je to stejné – jako by byla za sklem.“ Pohladila pandu po hebkých černých uších.

„Tohle místo poškozuje pouto s našimi zvířaty,“ řekl Tárik zkroušeně. Jemně podržel Lumea v rukou, ale vydra jen nepřítomně hleděla do mlhy. Mej-lin ještě nikdy neviděla, že by ten drobek byl tak netečný.

„Essix?“ zopakoval Rolan. Strčil si ruce do kapes a svěsil ramena. „Jsi v pořádku?“

„Dokud jsme tady, nechám Lumea v klidovém stavu,“ rozhodl se Tárik. „Myslím, že to pro něj bude bezpečnější… i pro nás. Vy byste to měli udělat taky.“ Vydra se stočila do klubíčka a zmizela.

Mej-lin zavrtěla hlavou. „Zatím ne. Pořád můžu Dží ovládat. A navíc potřebuju víc pozornosti, jinak bych mohla usnout za chůze.“ Všimla si, že Tárik i Rolan se mračí. „Co je?“

„Neměla bys to brát tak, že ji ovládáš,“ řekl Tárik.

„No jo,“ přitakal Rolan. „Spirituální zvíře je spíš partner, že, Táriku?“

„Řekl ten, který dostal svoje zvíře do klidového stavu jako poslední,“ odsekla Mej-lin. „Proč bych měla poslouchat tvoje rady? Máme s Dží mnohem lepší vztah než ty a Essix.“ Jednou rukou objala pandu okolo chlupatých zad.

„Hele, to nebylo fér,“ bránil se Rolan.

Mej-lin si s lítostí uvědomila, že se nechovala hezky. Nepotřebovala ale, aby jí někdo říkal, co má dělat se svým zvířete. Dží byla v pořádku.

„Musíme se všichni uklidnit,“ zasáhl Tárik. „Ostrov má na nás na všechny špatný vliv. Měli bychom najít tu lasturu a co nejrychleji odtud zmizet.“

Rolan vzhlédl k Essix. Váhavě si rozhrnul halenu a čekal. Mej-lin poznala, že si vůbec není jistý, jestli sokolice přejde do klidového stavu. Vypadala, že ho vůbec nevnímá.

Essix dlouho hleděla k nebi. Nakonec dvakrát klapla zobákem, roztáhla křídla a proměnila se v tetování na Rolanově hrudi.

Rolan si úlevně vydechl.

„Myslím, že bude někde tímto směrem,“ řekla Mej-lin a zamířila mezi stromy. „Zdá se mi, že je to tam… ještě temnější.“ Ohlédla se k ostatním, kteří přikývli a následovali ji.

Co se tady stalo? Co mohlo být tak strašlivé, že i tak dlouho po poslední velké válce tady zůstává ozvěna zla?

Jak kráčeli, z mlhy vystupovaly další pokroucené stromy. Putovali dlouho, ale krajina se nijak neměnila. Trochu to připomínalo nekonečné pádlování nocí. Mej-lin padala víčka a těžkly jí nohy. Chtělo se jí spát, nedokázala si však představit, že by si na takovém místě dovolila polevit v ostražitosti natolik, aby usnula.

Mlha se jí plazila okolo nohou. Teď už nebyla černá, ale spíš šedivá. Někde daleko od tohoto pustého místa možná pořád ještě svítí slunce. Mej-lin viděla jen na pár kroků.

Uvědomila si, že za sebou neslyší ani necítí Dží. Přesto věděla, že tam panda musí být. Vždycky tam je.

Mej-lin se zastavila a otočila se. Nic: neviděla ani Tárika, ani Rolana. Určitě ale byli někde za ní. Když chvilku počká, třeba se vynoří z mlhy. A za nimi se přikolébá i Dží.

Ztratit spirituální zvíře přece není možné. Ani na místě, jako je tohle. Co?

Možná měla Tárika poslechnout.

Vzpomněla si na lorda MacDonnella a jeho zajíce, který od něj odešel poté, co se k němu lord choval ošklivě. A na Finovu pumu, která přešla do klidového stavu a dlouho se z něj odmítala probudit.

Co bude dělat, jestli se Dží z mlhy nevynoří?

Brzy se objevili Tárik s Rolanem. Kráčeli vedle sebe, trochu se o sebe opírali. Oba měli tmavé vlasy a opálenou kůži, takže vypadali trochu jako otec se synem. Mej-lin znovu zaplavil smutek. Proč jí všechno musí připomínat otce?

Všimli si, že čeká, a také se zastavili.

„Hledáš Dží?“ zeptal se Tárik tiše.

Mej-lin jen kývla. Nedůvěřovala vlastnímu hlasu.

Rozhostilo se ticho. Nikde nic. Odnikud nezazněly kroky a nikde se neobjevil záblesk černobílé srsti.

Dží zmizela.

Mej-lin si přitáhla plášť blíž k tělu. Ve vlhkém, strašidelném vzduchu se chvěla po celém těle.

Panda určitě přijde. Musí přijít.

Čas plynul dál. Rolan k ní přistoupil, a když se nebránila, chytil ji jednou rukou kolem pasu.

„Za chvilku přijde,“ zašeptal.

Mej-lin znovu přikývla.

A čekala.

9.
SLUNEČNÍ OSTROV

J ednu věc musel Conor Slunečnímu ostrovu přiznat: byl zalitý sluncem.

Až příliš. Jasným a zářivým a radostným. Palmy se kývaly pod azurově modrým nebem a bělostní racci se v ostrém světle blýskali skoro jako zrcadla.

Naprosto to odporovalo představě místa, kde by se měli shromažďovat Požíračovi vojáci, ale přesto to tak bylo. V zátoce kotvily dlouhé koráby a pláž se jen hemžila lidmi přenášejícími bedny se zásobami a zbraněmi. A všude samá zvířata: děsivá, obrovská, surová.

Mezi chichotajícími se hyenami přecházeli po písku tygři s vyceněnými zuby. Pavián s vypoulenýma očima vřískal a prskal na dvojici karakalů s velkýma ušima a nedaleko se o kmen stromu drbal mohutný mravenečník. Na stěžních seděli tři supi a pozorovali hemžení pod sebou se zasmušilou trpělivostí. A mezi tím vším se plazilo víc druhů hadů a obřích pavouků a krokodýlů, než by si kdy Conor přál vidět.

A v té záři slunečních paprsků bylo skoro nemožné se ukrýt, pohybovat se nebo se nějak plížit. Conor, Abeke a Kalani strávili většinu dne v mělké jámě zakryté palmovými listy. Mohli pozorovat dění v táboře dobyvatelů, aniž si jich někdo všimne. Čekali, až se setmí.

Ovšem i   potom bude všude spousta bdělých očí  – sovy a   netopýři a   další noční dravci pracující pro Požírače .

Conor doufal, že nikdo nenajde jejich ukrytou kánoi.

Nejradši by propustil Brigana. S vlkem po boku by se cítil o hodně lépe. V zeleném světle, které pronikalo skrz palmové listy, si všiml, že Abeke pohybuje prsty, jako by chtěla hladit Urazu po srsti. Jediný, kdo zůstával naprosto v klidu, byla Kalani. Před polednem se zabalila do svého peříčkového pláště a usnula. Z dlouhého copu se jí uvolnilo několik pramenů, které spadaly přes vytetované vzory na jejích pažích a ramenou.

Možná je na odloučení od spirituální zvířete zvyklejší než my , protože jde o   mořského tvora . Conor si představil jejího delfína a pomyslel si, jak by bylo zvláštní, muset vlézt do vody pokaždé, když by chtěl se svým zvířetem mluvit nebo cvičit.

A   jaké to asi je , stát se královnou v   tak mladém věku a   za tak smutných okolností ? přemítal. Záviděl jí její sebejistotu a vůdcovské schopnosti, ale nikoli její příběh.

„Slunce konečně zapadá,“ zamumlala Abeke a protáhla se, jak jen to v tom omezeném prostoru šlo.

„Jak budeme tu lasturu hledat?“ zašeptal Conor. „Co když je přímo v táboře dobyvatelů nebo tak něco?“

Kalani otevřela oči. Conor se v duchu ptal sám sebe, jak dlouho už je asi vzhůru. „Ostrov je protkaný soustavou podzemních jeskyní,“ odpověděla šeptem. „Myslím, že nejprve bychom se měli podívat tam. Kdybych chtěla na Slunečním ostrově něco skrýt já, uložila bych to právě tam.“

„To dává smysl,“ přitakala Abeke tiše a Conor také přikývl.

Jakmile se nad ostrovem rozprostřela tma, trojice pátračů nadzvedla palmové listy a vyplížila se z úkrytu. Z tábora se dál nesly hlasy a směsice všemožných zvířecích skřeků.

Abeke okamžitě propustila Urazu a Conor udělal totéž. Jakmile se dotkl Briganovy srsti, hned se celý uvolnil. Okamžitě vnímal vše kolem sebe mnohem ostřeji. Cítil hořící palmové listy v ohních a kokosové mléko, které popíjeli někteří muži. Slyšel tiché syčení a šplouchání nějakého velkého dravce v zátoce. Cítil, jak mu lehký vánek nadzvedává chloupky na pažích. A přestože se dál stmívalo, najednou viděl lépe.

Díky tomu všemu se mu šlo za Abeke mnohem snáz, přestože našlapovala tak lehce, že ji téměř nebylo možné spatřit nebo zaslechnout. Kalani určila směr, kterým se jde k jeskyním, a Abeke šla první. Čas od času se zastavila a zaposlouchala se, nebo jim naznačila, ať počkají, zatímco pátrala, zda kolem nejsou zvědové nebo stráže.

Kdyby Abeke byla tím špehem , mohl bych se teď dostat do pořádných potíží , napadlo Conora, když dívka znovu nehlučně zmizela v křoví. Co kdyby se pro něj vrátila se skupinou bojovníků? Měl v kapse břidlicového slona, kterého mu předal Tárik, když si vyslechl jejich plán.

Na jednu stranu bylo příjemné moci se spolehnout na talisman, kdyby došlo k nějaké bitvě. Na druhou stranu to byla velká zodpovědnost. Kdyby je zajali, získal by Požírač další talisman.

Otřásl se pocitem viny. Abeke mě nezradí . Ona není špeh . Ona by to neudělala .

Ale… kdo by to udělal ?

„Pobřeží je čisté,“ ozval se Abečin hlas ze stínů. Plížili se dál dolů ze svahu. Na jeho úpatí Conor spatřil zející díru. Jestli to byl vstup do jeskyní, byl o hodně menší, než doufal. Takhle budou muset dovnitř lézt po čtyřech.

Byl to vstup a lezli po čtyřech. Po pár metrech se mohli zase postavit, Kalani zapálila pochodeň a Conor se rozhlédl po jeskyni. Mezi stěnami z vlhkého kamene dostal podobný svíravý pocit, jaký ho trápil v hradech podobných domovu knížete z Trunswicku. Jeskyně byla o hodně menší a měla nižší stropy, nicméně pocit, že se ocitl v pasti, daleko od svobody a vzduchu a světla, zůstával stejný.

Dál šla první Kalani. Každou odbočku si značila klacíkem, který ve tmě trochu svítil a zanechával na kamenných stěnách světélkující stopy. Conor systém těch symbolů přesně nechápal. V bludišti chodeb se cítil naprosto ztracený a zdálo se mu, že se v kruzích vracejí ke stejným značkám, ovšem Kalani klidně a jistě postupovala dál.

Postupně prohledávali každou chodbu a slepou uličku. Někdy mohli jít vzpřímeně, častěji s ohnutými zády a několikrát se museli plazit po kolenou skrz nepříjemně těsné průchody. Uraza a Brigan se plížili za nimi, oba zaujatě čenichali a nahlíželi do každého tmavého kouta.

Trvalo snad několik hodin, než narazili na něco nového: zurčící potůček protékající jednou z postranních chodeb a dolů do temnoty. „Jak velká je tahle soustava jeskyní?“ zeptal se Conor, když se zastavili, aby si naplnili čutory.

Kalani pokrčila rameny. Na stěně za ní poskakovaly stíny vrhané plamenem pochodně. „Nikdo to tady nikdy nezmapoval. Nevím.“

Najednou Uraza zavrčela. Abeke vyskočila na nohy a podívala se proti proudu. „Co to bylo?“ zašeptala.

Všichni zmlkli a Conor svým zostřeným sluchem také něco zachytil: blížící se kroky.

Nebyl čas se ukrýt: chodba byla rovná, takže příchozí už určitě viděl jejich pochodeň. Conor tasil sekeru a natáhl se po Briganovi. Alespoň to znělo jako jeden člověk. Jeden dobyvatel .

Příchozí dorazil na okraj jejich kruhu světla, chvilku zaváhal a postoupil tak, aby mu bylo vidět do obličeje: ořechová pleť jako Kalani, stejný nos a stejně velké oči. Měl oholené vlasy a tetování připomínající vlny na nose a tvářích.

„Timote!“ vykřikla Kalani. Předala pochodeň Conorovi a skočila mladíkovi kolem krku. Ten se trochu zakymácel, nepřítomně zamrkal, odstrčil ji od sebe na délku paže a přimhouřil oči.

„Kalani?“ podivil se. „Co tady děláš?“

„Hledáme černou lasturu,“ odpověděla. „Ale nevěděla jsem, že jsi tady! Myslela jsem… bála jsem se… Kde je Piri? Jste oba v pořádku?“

„Máme se skvěle,“ řekl, načež ji pustil a poodstoupil. „Neměla jsi sem chodit.“

„Můžeme vás dostat ven,“ plánovala Kalani. „Toto jsou moji přátelé, máme kánoi, do rána můžeme být pryč. Odvezeme vás domů.“ Pokusila se ho znovu chytit za ruku, ale on ucukl. „Bratře? Co se děje?“

„Už k vám nepatřím,“ odvětil strnulým, nakřáplým hlasem. „Vím, že jsi teď královna. Čekáš, že se vrátím a budu se ti klanět? Nebo ses snad chystala předat mi korunu?“

Kalani na něj chvilku překvapeně hleděla a pak královsky vypnula hruď. „To mi teď nepřipadá podstatné. Hlavní je dostat tebe i Piriho do bezpečí.“

„Teď už nás nemůžeš dovést ke kmeni!“ vybuchl Timote. Odmlčel se a uvolnil tetované pěsti. „A stejně bychom nešli. Vzpomínáš si na moje spirituální zvíře, Kalani?“ zeptal se.

„Na Waka?“ zeptala se nejistě. „No ovšem.“

Její bratr se hořce usmál. „Pamatuješ si, jak mě neposlouchal? Jak odmítal přejít do klidového stavu? Jak jen tak stál a výsměšně se na mě díval pokaždé, když jsem ho o něco požádal?“

Conor dostal nepříjemný pocit, že ví, kam to celé směřuje.

Timote se otočil a luskl prsty do tunelu za sebou. Ozval se tichý, bolestivý skřípavý zvuk a po několika minutách se ke Kalaninu bratrovi dobelhal emu.

Abeke ztuhla a zakryla si ústa dlaní. Conor málem zalapal po dechu.

Pták byl vyšší než Kalani i Timote, ale dlouhý krk držel ohnutý a podivně se šoural. Chundelaté šedivé peří měl oškubané a přivíral oči. Ošklivě zlomený dráp vysvětloval to kulhání a skřípavý zvuk.

„Ale ne,“ zašeptala Kalani. „Timote, cos to udělal?“

„Moje zvíře teď dělá, co mu řeknu,“ pochlubil se pyšně. „Vždycky jsem věděl, že z něj může být silná zbraň, když přestane bojovat se mnou a začne bojovat s tím, na koho ukážu. Teď ho můžu poslat, na kohokoli se mi zachce.“ Významně pohlédl na Conora.

„Ale vždyť je zraněný,“ namítla Abeke. Zvedla ruku, jako by nedokázala nechat raněného ptáka bez pomoci.

„Proto jsme tady,“ vysvětlil Timote. „Tento potok má mít léčivé účinky. Já nejsem zrůda, Kalani. Přestaň se tak na mě dívat. Dám ho zase do kupy. Ale je to obrovská úleva, když mě Wako konečně poslouchá. Ty tomu nemůžeš rozumět, s Katoou jste jako dvojčata. Ale já – jen si to představ, už nemusím žadonit ani vyjednávat ani zbytečně lichotit – teď řeknu jenom, hej, emu, jdi nakopat toho tygra, a on jde. A to všechno díky tomu nápoji, co mi dal Krokodýlí král. Ještě se divíš, že rád zůstanu a budu bojovat po jeho boku?“

Kalani se otřásla. „A co Piri?“ zeptala se tiše.

„Ten je taky šťastnější,“ prohlásil Timote ostře, jako by jí chtěl zabodnout nůž do prsou. „Vždycky si přál spirituální zvíře a díky Žluči ho dostal. A ještě si mohl vybrat. Zvolil si dravou kosatku, je skvělá. Kdybych mohl začít znovu a taky si vybrat, rozhodl bych se stejně.“

Emu svěsil hlavu ještě níž a Conor měl pocit, že se mu při pohledu na toho kdysi hrdého a nezávislého ptáka rozskočí srdce.

„Takže teď oba pracujete pro nepřátele, ačkoli nám zabili matku i otce,“ shrnula situaci Kalani.

Timote si ji chvilku mlčky prohlížel. Trochu se zapotácel, pak se sebral a zamračil se na ni.

„Matka a otec patří do starého světa,“ prohlásil. „Krokodýlí král všechno změní. Poskytne pouto se spirituálním zvířetem každému! Sjednocuje kontinenty a jeho armáda je…“

Kalani ho praštila do nosu.

Seběhlo se to tak rychle, že Conor vůbec nic nepostřehl, dokud se Timote neskácel na záda.

„Au!“ vyjekla Abeke překvapeně.

„To by ho mělo na chvilku umlčet,“ řekla Kalani klidně a vyklepala si ruku. „Je to neschopný žraločí zrádný medúzák.“ Obrátila se k Wakovi, který smutně dloubal do Timoteho zobákem, a položila mu ruku na záda. „Je mi to moc líto, Wako. Chtěl bys… chtěl bys s námi utéct? Slibuju, že se o tebe postarám. Můžeš se v naší vesnici skrývat, jak dlouho budeš chtít.“

Emu zvedl raněnou nohu, něco zatrylkoval a pak se pomalu posadil vedle Timoteho. Ani po tom všem, co mu hoch provedl, ho nechtěl opustit.

Conor si otřel uslzené oči. Vůbec nechápal, jak někdo může takto zneužít dar v podobě spirituálního zvířete. Natáhl ruku k Briganovi a vlk se o něj opřel, jako by také potřeboval utěšit.

„Radši bychom odtud měli co nejrychleji zmizet,“ nadhodila Abeke. „Jestli dobyvatelé dokážou číst myšlenky každého, kdo se napil Žluči, pak už nejspíš vědí, kde jsme.“

Kalani přikývla a naposledy se zarmouceně podívala na bratra ležícího v bezvědomí. Pak si znovu vzala pochodeň a odhodlaně zvedla bradu jako správná královna. „Ještě musíme prohledat hodně chodeb,“ upozornila je.

Brigan tiše zamručel a Conora něco napadlo.

„Když byl Brigan ještě Velkým strážcem, říkalo se mu Průvodce. Možná by nám mohl pomoct aspoň přibližně určit, kde hledat.“

Přidřepl si proti vlkovi. „Napadá tě něco? Prosím, pomoz nám,“ zašeptal. „Vážně by se nám to teď hodilo. Černá lastura – to je jako velká mušle. Je vůbec tady v těch jeskyních?“

Brigan se posadil, vycenil zuby a položil tlapu na Conorovu ruku na zemi.

Conor zavřel oči a zhluboka dýchal. Čekal, až mu v hlavě naskočí obraz. Po dlouhé chvíli upoutalo jeho pozornost něco nového.

Nikoli vidina… pach.

Byl slabý, ale lišil se od vlhkého podzemního pachu jeskyně.

Cítil z něj hluboký oceán, obrovské mořské šneky klouzající po mořském dně.

Otevřel oči. Brigan na něj upřel svůj hluboký modrý pohled a naklonil hlavu na stranu.

„Pojďte se podívat sem dolů,“ ukázal Conor do úzké svažité chodby, z níž přicházel ten pach.

Kalani otevřela pusu, možná se chtěla dohadovat, ale Abeke jí položila ruku na rameno a kývla na Conora. Ten se zastyděl za své předchozí obavy. Důvěřovala mu. A on by měl stejně tak důvěřovat jí.

Emua a Timoteho nechali u potůčku. Conor šel jako první. Snažil se postupovat rychle, ačkoli mu na vlhkých kamenech podjížděly nohy. Dole chvíli čichal, až přišel na to, že ten pach přichází zleva, a vedl je dál.

Další zatáčky, další odbočky, další skličující kamenné stěny. Conor doufal, že Kalani značí cestu, protože si nebyl jistý, jestli by sám ještě někdy trefil zpátky.

A pak se chodba zničehonic otevřela do malé, dokonale kruhové jeskyně. Ozařovalo ji měsíční světlo pronikající dovnitř kulatým otvorem ve stropě. Z jeskyně vedla další chodba a na jejím konci Conor viděl ještě víc měsíčního světla – cestu ven.

Co však bylo ještě důležitější: v zadní stěně jeskyně byla vytesaná římsa a na ní, přímo ve svitu měsíce, ležela ohromná černá lastura.

Conor se k ní rozběhl s vítězným výrazem v očích. Její zvlněné okraje připomínaly zamrzlou černou vodu a hroty byly nebezpečně ostré. Opatrně lasturu zvedl. Vážila zhruba stejně jako stříbrná polévková mísa na hradě knížete z Trunswicku.

„Je krásná,“ zašeptala Kalani ohromeně.

„A rychle pryč,“ pobídla je Abeke.

Utíkali chodbou k měsíčnímu světlu. Jenže jakmile ucítili na tvářích noční vítr, Brigan zničehonic zavrčel a Uraza se zastavila, nahrbila se a mrskla ocasem.

„Co se děje?“ zeptal se Conor polekaně.

Od východu z jeskyně mu odpovědělo výhrůžné zasyčení.

Když Kalani zvedla pochodeň, všichni spatřili to, co cítila jejich zvířata.

Východ střežil obrovský a děsivý varan komodský.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .